Hej och välkomna till ett nytt avsnitt av podden min resa som
vi produceras av företaget nysnö vid nysnö så erbjuder vi
psykologledda retreatprogram för svenskar i i Holland med
silhusebyn. Och idag så har vi med oss en
som heter mia och jag tror att samtalet kanske kommer att
handla om just precis en upplevelse från ett sådant
repliprogram. Hej hej.
Fint att ha dig med. Tack för att jag får vara med
och det är absolut så din intro var helt rätt.
Det handlar om om en session i Holland, men också lite till
kanske vad som ledde fram till det.
Men också vad som har hänt efteråt.
Vad är det vi behöver veta om om mia för att den här historien
ska. Hänga ihop.
Mia hon är 60 plus idag nu hon är vuxen.
Det kommer handla en hel del om mia liten.
Mia idag slutar snart jobba och går i pension.
Och för mig var det en det här var en extremt viktig pusselbit
för mig att. Kunna släppa så mycket av saker
som har dragit ner mig under mitt vuxna liv.
Har du något exempel på? Någon slags problem?
Problematik du kunde se före du gick in i det här.
Ja en sak som var väldigt tydlig var att jag levde i.
Rubrikform jag jag? Kände inga känslor i min kropp,
utan jag var 100 % i mitt huvud. Det vill säga att när saker
inträffade så hos de flesta som kanske man känner i huvudet och
sen så känner man i kroppen men men det stannar där ungefär i
halsen på mig. Men jag insåg ju också och har
insett under en ganska lång tid att det var.
Det är någonting som fattas och. Jag vet också att en rubrikform
har varit min barndom, något som jag har.
Jag har väldigt få minnen av. Det är ganska tomt.
Det är som en. Många gånger när man sitter med
vänner och och de berättar om anekdoter från sin barndom så
sitter jag och förtvivlat och tänker att jag måste också ha
någon. Och framförallt måste jag ha
någon som åtminstone är lite rolig.
Och lite upplyftande som ett en kul grej, men jag, jag.
Kunde faktiskt aldrig komma på någon.
Ja separerade från mina barns pappa.
Jag har två döttrar. Som jag älskar över allt annat
som jag också är otroligt fantastiskt stolt över.
Båda dom tjejerna. Men när jag valde att lämna
deras pappa. Så började jag också att försöka
komma på vem jag är. Som som vuxen där jag inte är
annons någons flickvän någons fäst med.
Någons mamma. Och då började jag söka ganska.
Alltså mycket inom det andliga och.
Var till många, många. Spåkvinnor.
Jag vet inte varför just det var startskottet men men det var det
av någon anledning. Men det ledde ganska snabbt
vidare till. Olika former av heeling metoder?
Där jag på nåt sätt försökte hitta mig själv.
För jag hade också väldigt väldigt svårt för att vara ensam
med mig själv. Jag stod knappt ut de veckorna
när barnen var hos sin pappa. Är förmodligen för att det var
första gången som jag också var riktigt ensam som vuxen, men
också att det fanns saker jag behövde titta på och behövde.
Bearbeta utan att förstå vad det var.
Och jag vet att många, många sessioner som där.
Personen som gav olika typer av heeling.
Verkligen blev påverkad av att heidlingen var så stark och det
påverkades som mig så mycket medan jag aldrig kände någonting
jag iakttog jag såg jag hörde. Men, det fanns ingen resonans
inom mig. Och det där började på något
sätt. Blir konstigt att jag inte kunde
känna fullt ut. Här är kurser.
Jag, jag kunde ge heeling. Men jag kunde bara inte ta emot
det, så när jag för. Drygt ett år sedan kom i kontakt
med nysnö kom i kontakt med. Vad som skulle kunna vara en?
En en möjlighet att kanske? Och en ny kick.
För i det här så så kände jag också att jag började tappa
glädjen, jag bara tappa det som jag.
Är en väldigt glad person inom mig, men under många år så hade
jag känt att det vissnade mer och mer.
Det var som att all energi och all.
All energi som jag hade haft och levt på under så lång tid.
Hade tagit slut. Bränslet var tömt.
Men jag läste jättemycket om ny snö.
Jag tittade. På vissa dokumentärer,
visserligen efter det att jag hade anmält mig, för det var
väldigt fort som jag kände att OK om det här inte kan hjälpa
mig att. Riva ner mitt försvar för att
det hade jag ändå kommit fram till att.
Varför jag inte känner och varför jag inte upplever saker i
min kropp. Är ju för att jag förmodligen
byggde upp ett jättestarkt försvar som barn.
Så det var jag snabb på att anmäla mig.
Och berättade för min nuvarande man att det var det här skulle
jag göra. Och han visste inte så mycket om
det, men han insåg att jag var så pass säker på.
På mig själv och det jag ville så att.
Jag tror att om även man har sagt att han absolut inte ville
det så tror jag att jag hade gjort det i alla fall.
Längtan var så stor. Så jag anmäler mig till en
kvinnor retreat av den enkla orsaken att jag har ett ganska
hektiskt jobb och den inföll juni och jag hade förstått att
det vore bra att ha det lite lugnt efteråt.
Baserat på min uppväxt och min att jag inte hade speciellt
mycket kompisar och inte visste hur man gjorde, så jag kanske
inte som vuxen heller haft så många vänner.
Och därför när jag nu insåg att oj, nu ska jag frontera mig med
totalt okända människor. Under en helg och vi ska göra
supermärkliga saker tillsammans. Det fick mig att för puls, inte
det andra, men det det gav mig lite puls.
Och det visade sig ju vara helt. Helt onödan som jag hade
funderat över det. Det var fantastiska personer och
fantastiska kvinnor fantastiska. Livsöden.
Som alla delade därför att man kände den här trygga.
Den trygga och hållna miljön som som faktiskt det här är.
Utöver den här lilla oron och nervositeten så är ju platsen en
något för sig och något väldigt speciellt.
Det här är en väldigt grundad plats.
Huset är ju gammalt där alla sessioner var där alla alla
samlingar var tillsammans. Och det är ganska spartanskt,
men på något sätt så är det. Det tillhör hela liksom setupen
att det OK. Det var inte som att vara ute
och tälta men men. Det var inget femstjärnigt
hotell utan det var bara mysigt och gosigt och också det är ju
så här att alla människor som är där, det är de som skapar den
här miljön, det här utrymmet. Möjligheten för alla att.
Att vara sina genuina jag tillsammans.
Så ni kommer fram. Första dagen.
Här och. Första dagen är ju den första
sessionen också. Vad, vad händer där?
Det förstår jag ju att vi? Vi ska lägga tillsammans som en
som en blomma ungefär. Vi ligger väldigt nära varann,
tycker jag. Och det är väl det här spacet
som jag tror dom flesta har, men det var ju bara några sekunder
eller minuter som det kändes kanske lite påträngande för.
Vi visste ju att alla var lika oroliga och nervösa och spända
över vad som skulle hända. Så.
Man hade ju en otrolig förståelse för varandra.
Jag lägger mig ner och. Ta det över liksom lägger för
mig mitt mitt. Där som man har för ögonen?
För att man ska bli så störd så vet jag att jag försvinner in
inne i något. Något som är väldigt, väldigt
svart. Det, det är typ bara svart.
En bit in så började jag konstatera att jag har vissa.
Vissa känningar i min kropp. Dels så skakar madrassen.
Den skakar hela tiden. Och det som är så himla
intressant är ju att man faktiskt inte skulle.
Skulle någon komma in och skrika att det brinner så är man ju
inte mer borta än att man kan ta sig ut.
Så att jag, jag låg ju och var väldigt fascinerad.
Ett tag att att de ändå hade riggats så så modernt att man
också kunde bli lite gungad där på madrassen.
Innan jag insåg att, men det här huset är jättegammalt.
Det är helt omöjligt. Det är jag som gungar.
Men utan att vara medveten om det?
Och sen så börjar det spänna i mitt underliv.
Jättemycket som att jag var kissnödig i och jag var
verkligen iväg flera gånger, men det slutade inte så.
Summa summarum av den här sessionen eller det som jag tog
med mig. Det var den här skakningarna i
madrassen och att det spände i underlivet.
Ja just då. Så la jag inte ihop det där alls
utan. Jag kände mig mer kanske lite?
Lite besviken därför att jag hade önskat att jag skulle få få
uppleva lite bliss eller OK då ganska mycket bliss sådär vad
mysigt. Åh, vad mycket stjärnor och.
Och ljuvmusik och. Appropå det den här musiken, den
förstår jag. Syftet till det är ju att man
ska verkligen inte ta in alla andras känslor.
Bas på alla liksom håller på med på sina bäddar.
Samtidigt som det också till. Är till för att berika min resa.
Men för mig blev det bara ett störande moment.
Jag blir mer rädd. Men det?
Det var egentligen så jag åt lite middag och gick och la mig
sen på kvällen. Dagen efter så är det mycket.
Funderingar runt det som hände. Det som skedde de småpratade
lite med varann. Det är lite aktiviteter man
pratar också med sin den psykolog som man har haft
kontakt med hela tiden. Och vilket jag gjorde?
Och berättade precis det som jag hade upplevt.
Vilket hon då? Genast översätter till att när
man är liten, så. Gungar man sig ofta som barn
till sömns eller till lugn eller trygghet.
Och det var förmodligen det som gjorde att min madrass skakade
och gungade hela tiden. Och jag hade väl också börjat
tänka på det här med med spänningen i i min kropp att det
förmodligen hade med något övergrepp att göra.
Då visste jag inte på vilket sätt, eller.
Det, det visste jag inte, men jag vet att jag ställde frågan
också. Om man är så här gammal som jag.
Då måste det här också vara himla cementerat, det vill säga
mitt försvar måste vara väldigt starkt och kanske.
Jättesvårt att att liksom bryta ner, för det var ju verkligen en
en önskan att jag skulle bryta ner det.
Och det sa hon ju att så är det ju givetvis är det så men.
Det lyckades vi med dagen efter. Trots allt att.
Bryta ner försvaret. Det är ju.
Det finns ju möjlighet. En väldig.
Skillnad i dosering mellan de här positionerna.
Är ju värt att nämna. Och det det utifrån min
berättelse, så så vet jag att hon också var påpekade det.
Och jag insåg ju att ja, men jag är ju här nu, jag är här jag jag
har gett mig ut på en resa som jag absolut inte vet någonting
om destination vad som händer under resans gång men.
Nu är jag här, och nu vill jag lösa det här.
Så jag lydde ju henne eller jag lyssnade ju verkligen på på
hennes råd. Som när lördagen kom och vi?
Det blir en ny ceremoni. Så.
Vet jag att det tar ungefär 20 minuter för mig en halvtimme,
kanske efter det att jag har lagt mig ner med ögonbindel.
Som, jag sätter mig upp och jag konstaterar att det här blev en
riktig skitrepris från torsdagen.
Och det kunde jag inte riktigt med sig.
Alla sensationer allt som skedde i rummet.
Det lät ungefär likadant. Och det var som att jag jag åkte
tillbaks dit, så. Då tyckte jag att jag var jätte
klurig så att jag vinkade och sa att jag behöver gå på toaletten
och och då hade jag räknat ut för toaletten låg väldigt i
anslutning till till utomhus. Så när vi väl när jag kom ut
därifrån från toaletten så sa jag att nej, men nu nu skulle
jag vilja gå ut och lägga mig en stund.
Jag lägger mig här ute, bara lite.
Och det gjorde jag. Jag gick ut och la mig bara lite
och sen. Sen försvann jag.
Och försvann, menar jag med att jag?
Inte riktigt kommer ihåg så mycket efter jag hade lagt mig
på den där filten. Däremot, så minns jag.
Nästa sak som händer, och det är att jag jag gråter.
Helt otröstligt. Man kanske kan säga fullgråta
fast det blir så fel därför att det här var ett barns gråt.
Jag gråter och gråter, jag blöter ner mig själv och jag
blöter också ner den famnen som jag ligger i.
Och det var min psykolog som på något sätt hade känt på sig
eller förstått att när jag inte kom tillbaks in.
Så var det någonting som inte riktigt stämde så hon satte sig
med mig där ute. I trädgård.
Där jag låg med huvudet i hennes knä.
Och grät. Och jag har förstått efteråt att
jag grät i timmar. Och jag kan väl säga att?
Den trösten och den famnen och den.
Med den kärleken som jag blev hållen då?
Har jag aldrig upplevt? Men, det fanns någon som jag
kunde gråta ut min smärta från min barndom.
Och hon fångstar. Och jag vet att ibland så när
jag vaknade till, så drog jag i hennes kofta.
Jag drog i hennes händer? Och, hon fick inte släppa mig.
Och det är ett sånt där. Minne som som alltid gör att jag
blir. Väldigt berörd.
För med tanke på att aldrig har jag upplevt det förut och helt
plötsligt så får jag det på en gräsmatta i Holland.
Av en människa som jag knappt känner, men som betyder allt.
För mig. Och det var min Hanna mamma som
jag numera kallade henne för. Som höll mig.
Och som tillät mig att? Få vara bebis och vi pratade om
det här efteråt dagen efter. Hon förklarade för mig att hon
visste att jag var en bebis. Det märkte hon på hela mig att
jag var det här barnet. När jag efter ett par veckor, så
söker jag upp Hanna. För vi får ju har ju möjlighet
att få ett samtal. Och jag söker upp henne, bokar
tid och jag. Så jag kommer till henne fysiskt
och i hennes rum och. Jag vet att jag var jätteglad
för att återse henne igen. Jag var så glad.
Och hon behövde bara säga så här, för det här var kanske.
Två månader efteråt, efter jag hade varit i Holland.
Så säger de. Men hej, vad roligt att se dig,
hur mår du? Och då började jag gråta igen.
Och då inser jag att jag mår inte alls bra.
Jag mår faktiskt riktigt dåligt för jag vet inte vad jag ska
göra med det här. Pusslet som helt plötsligt.
Symboliserar min barndom och uppväxt.
Helt plötsligt hade blivit nya bitar.
Och jag visste inte hur jag skulle lägga om det här pusslet.
Jag visste också att jag inte kunde gå i terapi hos henne.
Vi hade kommit varann så otroligt nära så det kanske hade
blivit helt eller det hade förmodligen blivit helt
märkligt. Men istället så så.
Börjar jag gå hos en en annan person.
Första var det en man, vilket? Jag kom över att det var en
utmaning för mig att det var en man eftersom med min erfarenhet
och män inte har varit så toppen.
Joel heter han. Och där har jag.
Tillbringat många veckor. För att få hjälp att lägga allt
det här på plats. Jag har.
Jag har aldrig varit deprimerad och jag har aldrig egentligen
jag. Jag.
Har varit låg, men jag har aldrig varit deprimerad eller
eller ångests symtom som som jag kan höra personen prata om har
jag heller aldrig upplevt. Men i hans terapirum.
Så fick jag så många ångestattacker.
När vi gick tillbaks till barndomen?
Och det var också väldigt ledsamt att förstå att.
Alla de här symtomen, alla de här attackerna.
Det var något jag hade som barn. Och så oerhört skrämmande, det
måste ha varit. När jag dessutom inte hade någon
att prata med om det. Sveket mot mig som barn.
Har väldigt stort. Några saker som jag är nyfiken
på. Den här gruppen som du?
Gick igenom det här med? Hur hur upplevde du att vara en
del av en grupp? På plats?
Ja, del. Ade ju mycket och ganska ofta.
De första. Första gångerna fram till
lördagen, varje gång som vi hade dom här sittningarna eller när
vi samlades vid ring. Då var jag nog ganska du vet så
där. Ja, jag vet inte lite klämkjeck
eller? För jag hade ju inte nått in
riktigt till mig själv. Kunde inte riktigt relatera
till. Till andra sorg och på djupet.
Jag kan givetvis känna. Empati men inte.
Inte på djupet om det? Läggs sene.
Hur ser, hur ser det ut idag? Har ni någon?
Kontakt i gruppen. Det har vi vi sitter.
Vi har fortfarande kontakt via signal.
Så vi hörs med hyfsat ojämna mellanrum.
Det var extremt tajt i början. Då?
Det var riktigt, riktigt ofta. Nu är det mer sporadiskt, vilket
jag förstår de flesta av våra återvänt till sina vanliga liv.
Ja. Livet rulle på som det gör för
de flesta. Men vi jag har träffat några av
dem också. Och tar ett fantastiskt fint
och. Bara att få krama om dom blir
som att komma tillbaks. Dit till Holland.
Kände igen det att att det räcker nästan att se en annan
person på videochatt så det. Väcks minnet till liv.
Så det är stort och det är starkt, och det är.
Jag jag. Jag har fått frågan, det här är
ju alltså, man kan väl säga så här?
Det här är väl inget som jag har delat i stor grupp i det liv jag
lever idag. Men för vissa har jag gjort det
och många har ställt frågan om ångrar du dig?
Ångrar du att du gjorde det här? Det blev ju som att lyfta på
pandoras lock. Och det gör jag inte.
För nu vet jag och det var något helt annat än att bara ana en
massa skuggor som jag inte visste var de stod för.
För mig blev det en otrolig lättnad.
Givetvis blev det tungt därför att det fanns mycket att ta i
efteråt och jag. Det är verkligen.
Jag vet att det är något som som nysnöje också.
Uppmuntrar och det är att man man man behöver nog gå att prata
efteråt det gått så att prata med sina nära och kära eller
kanske med någon i gruppen, men men att göra det på det sättet
som jag gjorde nu är väl. Digt ganska tätt.
Och det blev en ganska kort period också i och för sig, men.
Det var så värdefullt så det är nej.
Jag ångrar ingenting. Trots trots att ingenting av det
här var kanske behagligt. Det var inte så bristfullt
överhuvudtaget inget av det vare sig.
Var det så att det var polisnö eller under sessionerna eller
sessionerna? Terapitimmarna med joel så var
det ju sällan det var så här gosigt utan det var ju.
Det var utmanande, men. Jag är glad.
Att? Jag har gjort det.
Ja man kan ju få det man behöver för att nå till en till nå till
brist kan man behöva hantera någonting som har hänt tidigare?
Ja. Inte konstigt, det är väldigt
fint att ha dig och berätta om. Om det här barnet som får gråta
ut. Det var verkligen det och det är
en det är som en. Jag tror att det är svårt att
förstå om för människor som kanske haft den här famnen och
haft någon form av självklarhet i kärlek och trygghet och.
Men har man inte haft det och får det.
Under den här, liksom de. Under de formerna det var.
Och det är mest tacksam för och det jag har tackat henne 1000
gånger. Det är ju att hon faktiskt inte
gick därifrån. Hon lämnade mig utan hon var där
hela tiden. Trots att jag blötte ner hela
henne och trots att hon måste ha suttit väldigt obekvämt.
Men hon fanns där med sina sina armar med sin kärlek.
Med sina tröstande ord. Hur avslutningsvis hur hur
fortplanta sig den här upplevelsen i livet framgent för
dig. Ja, jag kommer bli mormor för
första gången i sommar. Och på något sätt blev det för
mig också en fantastisk tidslinje att jag gjorde det här
och jag rensade och rensade så att jag kan bli den här mormor
som är faktiskt så ren som jag bara kan bli.
Sen förstår jag också att det kommer säkert vara triggers för
mig som som finns kvar. Men jag har idag verktyg för dem
att hantera det på. Men, men just det här att få få
möta ett alldeles nytt barnbarn med.
Med den renheten och med den. Ska jag säga framtidstro som jag
känner idag? Hopp.
Alltså väldigt hoppfullt. Det är faktiskt aldrig någonsin
för sent. Aldrig.
Jag var typ äldst i Holland, det var jag, men det störde faktiskt
inte mig utan. Jag tror inte det stödjer dom
heller, men, men det var ett faktum att jag jag var över 60
och. Och för första gången tog
psykedelika, vilket jag aldrig har gjort förut.
Ja, det låter som att du har. Du är välrustad för att kunna
bryta en slags cykel, tycker jag.
Ja, för det är verkligen inte bara en cykel, utan det är ett
generationstrauma. Som jag under en terapisession,
kände att. Nej, men vi gör så här att vi
låter generationen börja med mig från och med nu.
Så så bara släpper vi allt det här dåliga som har varit allt
det som onda som har hänt. Så börjar vi nu nytt istället.
Tack så hemskt mycket mia för. En fantastisk berättelse.
Tack själv. Lite fint att ha dig med.
Tack. Podden produceras av företaget
nysnö. Läs mer av oss och vår
verksamhet på www.nysnö.se.