Så hej och välkomna till ett avsnitt till av podden min resa
som vi på företaget nysnö producerar.
Syftet med podden är att skapa ett samtalsklimat i Sverige
kring segeriska upplevelser och liksom normalisera det här.
På den håller på i några år nu och det börjar bli en samling
helt normala människor som pratar om psykeidelika och det
känns väldigt. Fint att ha något hit?
Vi ordnar även psykologledda silubine retreats i Holland.
Det är det som är våran primära verksamhet och där kan man läsa
mer om på nysnö.se. Idag har vi med oss en person
som faktiskt vad jag förstår varit på precis ett sådant
retreat program. Så hej, Molly.
Hej Peder kul att vara här. Ja jättefint.
Vi mejlades någon gång i september kanske och ungefär och
då hade du precis kommit hem från ett retriett program.
Och jag avrådde oss från att spela in på en gång.
Jag tänkte att det kanske är fint om saker får landa lite
grann i livet. Och nu är vi här i snart
december. Det var ett bra råd, ska jag väl
ändå säga och det är lite kul och titta tillbaks att det
skulle vara så himla direkt på. Samtidigt är det en en rolig
grej att tänka tillbaks till för att när jag satt inför mitt
beslut att åka med ny snö på era retreats så satt jag och
lyssnade på den här podden väldigt mycket och just till de
här berättelserna och vad som har hänt andra och vad de hade
med sig innan och allt det här och det var som att det hjälpte
väl mig väldigt mycket att att landa i det beslutet att
faktiskt åka så. Redan där tror jag tanken
formades i att om jag gör den här resan.
Så hoppas jag att jag vill vara på andra sidan och berätta om
den och hoppas att det kan hjälpa någon annan som avsnitten
ni redan har hjälpt mig. Så det var en tanke som redan
var där från början och väldigt tätt inpå att jag kom hem.
Att det här vill jag prata om. Vad fint det låter ju.
Det är väldigt kul att höra. Så den här, vi brukar ju börja
med att få en liten inflygning över vem det är som har haft den
här upplevelsen. Vad?
Vad tänker du att man behöver veta om dig för att historien
ska hålla? Ihop var börjar den.
Säg så att börjar den just? Den här resan skulle jag säga
börjar i en kris kanske man ska säga i brist på andra ord för
ungefär två år sedan så lämnade jag precis en arbetsplats där
jag hade gått in i en utbrändhets depression av flera
olika anledningar och när jag lämnade där så hade jag ingen
plan för att. Förutom att ta mig därifrån, det
var en väldigt. Svår tid.
Det hade varit en period när jag var på en arbetsplatsen som jag
kände att det här. Vad mycket som inte passade mig
som inte gjorde att jag mådde bra och jag försökte tackla det
kanske i liksom? Ja, men jag sökte vårdkontakt.
Jag gick för att söka samtalsterapi och övervägde att
börja på antidepressiva och möttes av ingenting egentligen.
Jag fick inte hjälp genom vården.
Den vägen och kände att jag stod väldigt själv i det och deala
med det och det blev bara värre och värre och jag återigen stod
där och bara jag behöver hjälp. Det blev värre.
Jag behöver fortfarande hjälpt och ingenting.
Och det lär. Det ledde ju ja till att jag
satt där och bara jag orkade inte göra någonting längre.
Jag orkade inte ens jobba 100 % de sista månaderna på den
arbetsplatsen. Det gick väldigt snabbt utför
och som sagt där jag stod där för två år sedan var det bara
jag behövde bara komma härifrån, men det finns ingen plan.
Det finns ingen liksom fallskärm här.
Jag behöver bara inte vara här så det var inte en jättebra
situation och var ju såklart. Det kommer mycket.
Mycket, jag vill inte säga desperation, men.
Hjälplöshet och just veta att jag räcker ut handen.
Jag vill ha hjälp genom vården då att det inte fanns där det.
Det var liksom väldigt obehagligt att sitta i det och
redan då så kommer jag ihåg att jag hittade podcast.
Jag hittade liksom berättelser om just ikadelika i.
Det sammanhanget av mental ohälsa och blev väldigt
intresserad av det så tanken väcktes för redan där och jag
hade den med mig länge för att som att som sagt om jag inte får
hjälp från de här aktörerna måste jag ut och hitta egna
vägar. Lite grann, men där jag var just
då så var till och med den aspekten i att ja, OK, hur får
jag det här att funka? Ska jag liksom?
Vart ska jag vända mig? Ska jag ha en LSD tripp ska jag
anslusbintripp? Ska jag göra det hemma liksom
alla de där grejerna där jag var då så var jag inte
handlingskraftig nog att göra något av det att.
Vara på en plats där man känner att jag är hjälplös och jag
orkar inte ens hjälpa mig själv längre.
Så det var väl lite där jag var då.
Så ska vi, ska vi närma oss när du kommer i kontakt med nysnö,
vad är din första kontakten? Den första kontakten är att jag
har en vän som var hos på nysnö och vi var faktiskt på en
inspelning ihop och han liksom nämnde att han skulle iväg till
Holland och det var något som instinktiv i mig var så där.
Nej, men vadå ska du på ett stille sabine retreat typ och
han bara så här, ja, det ska jag faktiskt.
Och, ja, det, det var bara liksom en Lustig tajming, för
jag hade ju kvar som sagt, jag hade ju liksom ändå kommit in i
lite det här researchet och titta på forskning och liksom
lyssna på folk som pratar om det så att den tanken låg ju
fortfarande. Lite bak i huvudet så där?
Och då var det liksom som att han bara helt plötsligt började
prata om det här. Det kändes ju lite sådär OK
intressant. Och han berättade om ja, men om
nysnö, hur deras produktivitet fungerade hela det här, liksom
att det är psykologlätt och allt det där tilltalar mig så mycket
för att jag är i grund och botten akademiker.
Jag gillar att hitta på forskning jag gillar att se ska
jag säga bevis i siffror på det sättet, så på något sätt det här
att det är väldigt professionellt i det avseendet,
att det är ju psykologer, läkare, man har kontakt med.
Det tilltalade mig väldigt mycket och det på något sätt
öppnade upp den dörren att istället för.
Är någonting. Jag måste planera strukturera
själv, just liksom sätta sätt och setting vem ska vara där.
Så var det verkligen som att ja, men OK, det här tas om hand om
från nysnö, så det var mycket som liksom tilltalade mig och
just att det var svensk också så här jätte jättebra.
Så det var egentligen på den vägen och han var så här, ja,
men lyssna på det. De hann podcast som är jättebra
till exempel, så det blev egentligen den vägen in och
titta på hemsidan och läst. Allt som fanns att läsa där?
När jag kände jag hade väldigt mycket positiva tankar om
gruppen innan delades för att jag hade lyssnat på mycket
avsnitt. Det är så många deltagare från
nysnö och andra retreats som pratar om hur viktig gruppen är
så jag hade en ganska positiv ställning.
Inställning till att just göra det i grupp och få lära känna
alla andra. Och jag var väldigt nyfiken.
Kommer jag ihåg på liksom? Vad är alla andras anledning att
vara där och var det de i livet? Vilken ålder är de har de
provats psykadelika innan det var liksom mycket så här
nyfikenhetstänket. Och jag åkte dit dagen innan,
kunde landa lite där och sen ja. Men jag träffade några av honom
på hotellet så var några av oss som bodde där kvällen innan, så
det var också fint att sitta och äta frukost med.
Jag tror vi var fyra, stycken och sen liksom att alla lite
droppade in allteftersom. Det var inte liksom komma dit i
hela gruppen är där utan det kom lite sådär stegvis så man fick
prata lite med olika personer. Nej, men det var väldigt fint.
Det var. Jag kom bara ihåg som att det
liksom var värme och bara mycket pirr och mycket liksom så där.
Det fina blir ju också att jag vet fortfarande inte vad mer än
hälften av de jag träffade där faktiskt jobbar med liksom vi
pratade inte om såna saker utan kallpratet blev ju saker som
jaha, har du prövat cirka delika förut eller varför är du här?
Vad är din intention? Hur mår du verkligen lite sådana
grejer och det det värdesätter jag väldigt mycket att det blev
som att vi fick ett sånt sammanhang där det är så här.
Vi kunde gå in på väldigt djupa samtal väldigt snabbt.
Jag upplevde att de andra i gruppen var väldigt öppna för
alla typer av samtal och det fick jag ut jättemycket av och
det blev ju en del av helhetsupplevelsen i retreat
också jättemycket fina samtal vi hade och inblickar och hur vi
kunde relatera till varandra och och såna saker.
Så det är också en jättestor del av upplevelsen som helhet.
Ja, det är lustigt. Hur?
Många sammanhang man är i i vardagen där man inte har ett
riktigt samtal. De flesta.
Vi pratade lite grann tidigare och jag tänkte innan vi går in
på den här första ceremonin. Så nämnde du också att du hade
haft en tidigare psykeologiska upplevelse?
Är den relevant för den här historien?
Upplevelsemässigt kanske inte, men det var ju definitivt
någonting jag hade med mig att jag kan se vad det kan göra och
det var ju också en någonting som hjälpte när jag.
Tittade liksom hörde andra tripper ports.
När jag lastade lite om forskningen och lyssnade till
att det är ju lättare att ta till sig vissa av sakerna när
man redan har en upplevelse man kan relatera till så den
upplevelsen är var ja. Men på en festival ute i
Portugals öken, det var med DMT. Eller i form av changa, och jag
visste inte saker om sett och setting då, men i efterhand så
tycker jag att jag gjorde ett ganska bra jobb med set och
setting med tanke på att vi ändå var på en festival.
Vi hittade en liten dunge bort från campet, så liksom vi hade
en ganska bra struktur egentligen, men det var en
väldigt annorlunda. Resa för att jag var på en
väldigt annorlunda plats i livet, då var det inte så mycket
som att jag söker det här för att min mentala hälsa ska
förbättras. Då var det mycket mer nyfikenhet
äventyrligt och det var också en sån typ av upplevelse jag fick.
Det var ju så klart väldigt självutvecklande det också, men
det var i väldigt olika intentioner jag hade inför det.
Så ja, det spelade roll i att jag visste lite vad jag kunde
förvänta mig i. Vad ska man säga världen som man
rör sig i och DMT är också väldigt så där.
Hej och hå rakt ut i rymden direkt.
Det är liksom hit workout brukar jag säga att det är liksom in
andut. Det är en snabbis, men du får
väldigt, väldigt mycket under den hela tiden.
Så jag visste ju också att Michael och sobin att det skulle
vara lite mer. Sitta i känslorna längre och det
var det som jag också kände att det är nog det jag behöver just
nu. Jag behöver inte den här snabba
resan in och ut. Jag behöver sitta med saker
länge, ja. Så att den den var ju absolut
med mig, sen så är det väldigt olika upplevelser.
Ja, jag förstår, men den kanske ändå tog bort om det fanns.
Det är inte konstigt att känna lite rädsla eller oro inför en
sådan här saker man inte vet vad man kastar sig ut i du.
Hade du, hade du sådana känslor ändå?
Det är också en sån här grej som är kul.
På sätt och vis titta i efterhand för att det blev ju
liksom man märkte gruppen att vi börjar prata liksom.
Vad har folk provat innan? Vad har ni för erfarenheter och
då komma in i en sån grupp och vara så här?
Ja, jag har en erfarenhet och den var väldigt liksom intensiv.
Då blir det ju lätt att man går in lite i den.
Att åh, jag, jag har en erfarenhet jag kan dela med mig,
jag vet. Folk kommer till mig för frågor
om saker, att det blir som. Ja men titta på mig, jag kan,
jag kan svara på era frågor och det är en roll som jag gick in i
ganska mycket i deniciella fasen också.
För att ja, men just att jag hade tittat på forskningen så
jag kom liksom in med den där hatten att såhär jag är så
påläst. Jag kan så mycket inte rakt ut
att jag sa det, men det är väl inte den utstrålningen än vad
man säga och. Det här med att jag hade hört
att ja, man får vad man behöver, så jag liksom gick redan med det
mantratratt och liksom. Ja, vad det än är så är det det
vi behöver och. Och liksom det är ja.
Forskningen säger det här jag var en missionär innan jag hade
gjort resan i det skedet så ja att jag hade en psykedelisk
upplevelse i ryggen i det här också, liksom spädde på det lite
grann att jag gick in med lite duktig flicka rollen.
Så. Så första dagen, man får lite
att äta och sen så göra sig lite hemmastadd.
Vad händer med första dagen? Det är väl det jag är så
hemmastadd. Vi hade också psykologmöte den
dagen om jag inte minns fel jag, det hade vi och även där satt
jag med Johan och bara satt, och liksom egentligen malde på att
såhär åh jag har. Forskningen är så lovande.
Åh vad det här kan bli bra och liksom istället för att prata
om. Egentligen, hur mår jag då?
Det liksom tog lite backsit att jag vill sitta och prata med en
psykolog om forskningen istället för den kanske egentliga
anledningen att jag var där det liksom pushades bak lite grann
att så här, ja, jag är här för att jag har mått otroligt dåligt
otroligt länge och jag vet inte hur jag ska ta mig ur det.
Det var egentligen anledning att jag var där, men.
Det var inte riktigt den jag ledde med i det skedet, utan det
var liksom det här. Akademiker Molly var framme att
nu ska vi prata forskning. Nu ska vi prata siffror, titta
jag kan, jag har läst på så där. Nej, men så det var egentligen
första dagen. Och ja, vi har sessionen lite då
senare på eftermiddagen, som då är tanke som ja, men då en lägre
dos. Vi har delat i cirkel.
Vi har pratat med varandra, liksom kommit på plats och sen
så börjar första sessionen då. Och jag minns att jag var
väldigt pirrig, kände mig väldigt redo och väldigt så där.
Ja, men nu kör vi liksom nu. Nu har jag väntat tillräckligt.
Nu ska vi åka. Nu ska jag ut och lösa alla mina
problem. Och, ja, det håller väl på där i
några timmar och det jag ska ju egentligen inte säga att jag
inte kände någonting. Absolut, det var en påverkan.
Men jag upplevde det som att jag kände ingenting under hela
första sektionen. Jag kände snarare att jag var
ännu mer i mitt huvud än vad jag brukar vara för att det blev det
här konstanta. Ska jag börja känna något snart.
Vad är det meningen att jag ska känna nu?
Kom det någon djup tanke där? Nej, det var bara jag
fortfarande. Det var lite som att stå på
liksom en scen och man bjuder in folk att komma upp.
Men i slutändan så är det bara en själv som står där, så man
vet inte ens om det finns en publik.
Så det var de timmarna att bara känna.
Jag gör någonting fel. Det är något fel på mig.
Jag har inte lösningen eller ännu värre.
Det här kanske inte kommer hjälpa mig.
Och den tanken hade inte jag riktigt haft förens då jag var
liksom beredd på att ja, men ge mig liksom jag kan sitta min
sorg och vrede i flera timmar. Jag kan ha det här liksom gråter
jag kan ha de här stora känslorna, men att jag inte
skulle känna någonting. Det hade inte.
Det hade inte kommit till mig förrän då och då blev jag
väldigt. Uppriven besviken och väldigt,
väldigt rädd. För att om inte det här hjälper
mig, vad kommer då hjälpa mig? Ungefär ska jag åka tillbaks och
ha åkt till Holland och vara exakt samma som jag var innan.
Och det var väldigt svårt att deala med.
Och då blev det också väldigt emotionellt att helt plötsligt
var så här. Ja, jag är långt hemifrån.
Jag är ett annat land. Jag har inte mitt liksom
säkerhetsnät. Jag har inte min sambo med mig
som har varit min stöttpelare genom hela den här processen.
Det är människor som jag har jätteunderbara, men jag hade
träffat dem samma dag. Det liksom blev väldigt.
Mycket väldigt påtagligt och också sett andra ha ganska stora
upplevelser. Det var svårt, så det egentligen
slutade med att ja, vi skulle stå i en cirkel för avsluta
första ceremonin och folk skulle dela ett ord och folk sa saker
som och glädje, nyfikenhet, inspiration och jag står där och
känner jag håller på att gå sönder.
Jag vet inte vad jag ska ta vägen mitt ord var tom för
övrigt. Och i den stunden så bara
försöker jag dra mig undan. Och bara.
Ja så kommer min madrass granne, så hon som låg bredvid mig och
bara så här, hur är det? Och då bara känner jag hur det
brister och jag kan inte hålla tårarna borta.
Jag kan inte hålla besvikelsen borta.
Jag kan inte hålla ledsamheten borta.
Och hon bara sitter och håller om mig, men jag går sönder rus.
Hi som var med också som psykolog.
Hon kom också fram och bara jag sitter i de här kvinnornas famn
och bara gråter. Och det är fortfarande en av de
största ögonblickarna under hela retreatet för mig för att.
Det är hela tiden det som varit min processat.
Jag ska Pusha bort det här. Jag ska Pusha bort att inte vara
ledsen. Man ska inte fastna i känslan av
att vara en ledsen person. Man ska inte visa det yttre om
man är ledsen ska man gå hem och sitta och gråta, inte vara ute
bland folk tror alla de där grejerna fick.
Komma fram och det var det som behövdes i det ögonblicket att
jag skulle få vara ja, nykter och sitta och få vara ledsen med
främlingar. Det var det jag behövde då.
Det är konstigt hur det kan slå från sidan på något sätt att det
inte ens det man tror som kommer utan som du sa man får det man
behöver och så plötsligt får du någonting som inte hade en aning
att du behövde. Ja, så det stämmer ju, men men
jag satt där då tänkte jag, det är inte det här, det är inte det
här jag behöver. Jag vill ge ut i universum och
rymden och hantera mina känslor. Och det sa jag också till orse
efter att så här det, det är det här hon hon var så där det kan
vi ordna. Det här är bara burget.
Så det var väldigt fint att få höra.
Jag går och lägger mig med mycket besvikelse mycket.
Rädsla skulle jag framförallt säga mycket oro i att när just
det här är ingen garanti lite så.
Men ja, jag pratade också med en del av de andra deltagarna.
De såg ju att jag hade haft tufft och de var ju också så där
var typ var du med om egentligen?
Och jag var så här ingenting, det är det som är problemet, men
ja, så det var en emotionell kväll helt klart.
Alright, sen. Har man en bilodag där?
Inte så jättemycket händer ofta. Vad, vad händer för dig?
Ja. Jo exakt din vilad som i att vi
inte tar några substanser. Sen skulle jag säga att den
fortfarande är exakt lika viktig som de andra dagarna.
Återigen väldigt fint att bara vara med gruppen och bara få
känna den här samhörigheten och få känna att ja, jag får vara
precis som jag är här. Och det är OK.
Sen hade vi också våra individuella psykologsamtal
under den dagen och. Det öppnade också upp.
Hon såg ju vad jag hade gått igenom kvällen innan.
Jag tror också hon såg lite att jag hade gått in med en fasad i
hela det här gruppsammanhanget också i just det här.
Titta på mig jag kan. Jag är smart så.
Och så samtalet med henne? Var också ska jag säga ett
emotionellt break through på det sättet i att.
Ja, men hon bara. Hon hjälpte mig vara kvar i den
känslan att vara i ledsamheten, att vara i den sorgen istället
för att återigen bara lägga på ett lock att så här, ja, nu har
det hänt. Nu går vi vidare tillbaks in i
gamla roller, men det hjälpte mig att liksom få vara kvar där
att. Nej, men vad är det?
Jag är så ledsen över egentligen och varför har jag varit ledsen
så länge? Vad är det jag inte släpper
fram? Och hon sa ett så fint sätt att
det är liksom det är dags att släppa masken.
Du behöver inte vara någonting här, liksom försökt vara
motsatta mot vad du brukar vara vara.
Så Om du är den som är glad var ledsen Om du är den som pratar
mycket var tyst att liksom. Att våga vara i det behöver vara
i, så det var också jätte kraftfullt för mig att bara få
sitta där med henne och. Prata om det och lite sådär inte
gå tillbaks i det där gamla hjulspåret och bara släta över
och gå tillbaks utan nu har vi ju kommit hit.
Det här var ett break through att låta känslan komma fram.
Den får vara här, det är OK. Så det samtalet var också jätte
givande. Sen hade vi också en
delningscirkel runt elden på kvällen och återigen de här,
liksom samtalen vi fick öppna upp och så prata om
föräldramönster och relationer och liksom vart vi var i livet
och vi satt liksom uppe till nästan mitt i natten och bara
fortsätta prata för att det var ett sånt fint Space att vara i.
Så att återigen jättemycket som kom upp bara där och bara får
prata med människor, bara få faktiskt connecta med människor.
Hur många som säger det, att den dagen är det att den är.
Det är inte bara en vilodag, utan det händer väldigt mycket.
Hur? Vad händer dag tre?
Det är den stora sermotindagen. Vad går du in med för intention?
Jag vet faktiskt inte om jag hade det är svårt att säga om
jag hade en intention den dagen. Jag tror att på sätt och vis
hade vilodagen hjälpt mig lite att.
Ja, men verkligen det här surander, att?
Nej, jag vet verkligen inte vad jag kommer få, men också var det
väldigt viktigt för mig när vi satt i delningscirkeln innan på
morgonen. Att återigen så var det liksom
att de allra flesta delade med sig väldigt positiva saker som
att så här åh, ja, jag är jättenyfiken på det här eller
jag känner glädje. Jag känner pirr och faktiskt få
vara den i cirkeln som var så här, nej jag jag känner.
Jag, jag känner mig livrädd. Jag känner mig liksom.
Jag vet inte vad som kommer hända.
Jag känner mig. Eftersom att jag inte har någon
kontroll. Jag känner att jag har inga
garantier. Jag känner att det kan bli så
att jag bara åker härifrån utan någonting och den tanken
skrämmer mig att bara få yttra det grupp, få gråta i grupp
igen. Det det är liksom något otroligt
kraftfullt i det. Jag får vara sårbar i grupp.
Och de höll mig och jag fick vara så återigen bara där så
startade liksom den stora processen på något sätt att nej,
det behöver inte vara att alla ska ha så himla bra och alla ska
ha så himla checka och ska positivt.
Nej, man kan vara ledsen också och det är OK, så det var också
väldigt så där kraftfull stund, återigen från helheten av helgen
att. Där fick jag sitta och gråta
liksom och säga att jag är jätterädd att jag att det inte
kommer bli något. Sen så kör vi brettwork precis
innan den stora sessionen, vilket vad jag förstod var enda
eller första gången som de har gjort så för de gjorde om lite i
schemat eller hur? Vad det var.
Men så roushi körde brettwork innan tryffelsessionen och ja,
det var det var ju jätte kraftfullt så klart för alla som
har prövat works. De kan ju bara det luckra upp
väldigt mycket och öppna upp väldigt mycket så var liksom.
Det gjorde väldigt mycket. Och sen så sitter man där och är
liksom redan i en process och för mig blev det också så
otroligt kraftfullt i att se mig runt i rummet, liksom på de
andra deltagarna. Se att de i sina processer en
del hade sårbarhet redan en del satt redan i sina tankar och det
för mig blev så otroligt vackert att hur det än blir för mig så
är jag så glad för deras skull. Så det var också något väldigt
fint att få känna inför. Men så ja, vi sitter ju där helt
råa liksom öppna och då kommer de ut med tryfflar liksom.
Så. Vi har pratat mycket om det
efteråt att jag tror alla kände att det var väldigt, väldigt
kraftfullt att ha det upplägget, så det uppskattar jag väldigt
mycket att det var så. Sen så ja, det var ju också en
större dos den här gången. Vi fick ju välja hur stor dos vi
ville ha fick vi bestämma dagen innan och det var ju också
någonting som kom upp under mitt samtal med Roger.
Att ja, men hur mycket vill du ha då?
Att jag var ju såhär ge mig allt exakt ge ge mig allt ni har.
Jag är inte rädd för vad som kan bli för mycket eller vad som
hända. Jag är mycket mer rädd för att
ingenting händer alls, så det blev ju också liksom att jag
gick in i det utan rädsla, inte inte med den rädsla jag trodde
jag skulle ha. Jag gick in i en rädsla.
Ja, det kanske inte blir något för mig, men jag ska göra mitt
bästa för att se till att vi kommer dit.
Och redan där kommer jag ihåg att jag hade en tanke liksom när
vi sitter och tagit tag att äta den här stora dosen med sufflar
också att att. Det var som att det kom en tanke
att så här ja, men för vad är det jag har att vara rädd för,
det är ju bara jag. Så det var liksom när det
började då kännas av en effekt att den tanken kom och det
kändes också väldigt betryggande att så där.
Ja, men. Det, det är ju bara oss själva
vi ska vara med ungefär. Så ja det, jag kan ju säga att
det inte blev en en tom upplevelse den här gången det.
Hände det hände väldigt mycket och vi får ju ligga ner på
madrass. Vi har ögonbindel, det spelas
musik. Så hela den första delen av
upplevelsen är ganska mycket kopplat till det just att se
musik. Vilka färger får det?
Det exploderar som i hjärnan det.
Ha med sig känslor det har med sig budskap och det blev så
tydligt också i. Den delen så var det som att jag
fick syn på en väldigt stark del hos mig som jag aldrig riktigt
sett på det sättet. Som var liksom uppklädd till en
regissör. Den hade en hatt så här en liten
basker på sidan. Den hade massa så här.
Noteblue buoks, massa notebooks med anteckningar.
Det var väldigt så där, busy busy.
Och jag insåg att OK, det är den där delen som har försökt hållt
liksom ett narrativ genom hela den här upplevelsen, att hela
tiden varit den där som att så här åh, vi ska känna någonting i
huvudet, eller åh, vad kommer det för tanke nu och försök
liksom orkarstrött hela upplevelsen och det var också
som att den delen var så här. Nu kan du sätta tack tack för
det du gör, men du kan sätta dig nu, för du har ingenting här du
kan göra. Och det var det var ju mycket
olika delar av upplevelsen. Många var betydelsefulla också.
Det är väl det som också är så där intressant i efterhand att
jag minns saker så otroligt klart.
Sen är det klart att man inte minns det man inte minns.
Men även när jag tittar tillbaks på anteckningar så liksom känner
jag att den upplevelsen är fortfarande väldigt klar hos
mig. Och en stor del var ja, det
fanns sorg där som behövde komma fram och det började egentligen
med för de många rummet som skrattade kvinnorna.
Framförallt skrattade väldigt mycket och det var så otroligt
härligt att höra dem skratta. Och för mig blev det en väldigt
stor representation för att det där är ju glädje.
De är glädje. Och jag skrattade lite också
tror jag inte mycket, men liksom så där att åh nu.
Jag ska prova på just det man kan känna glädje på det här
sättet. Men också känna att det är också
OK att inte känna glädje så när de låg och skrattade så började
jag gråta istället och. Sorgen var inte så konkret som i
att. Åh, jag fick sitta i liksom
sorgen från min utbrändhet eller ingenting sånt.
Det var liksom sorg som jag aldrig ens tänkt på som i att
jag har aldrig haft den storasyster.
Och liksom sitta och sörja att jag inte haft en storasyster.
Och också känna att jag har aldrig varit den stora rasister.
Ja då sörjer jag ju att jag inte har varit den storasyster,
liksom väldigt mycket saker som jag aldrig ens minns att jag har
tänkt reflekterat över och det kände jag också att det var inte
det som spelar så stor roll. Det var bara att den känslan var
där. Och det var sorg i det och jag
låg och kände den sorgen. Samtidigt så kom det mycket
positivt i det också så här. Nej, jag har ingen storasyster i
mitt liv, men ja, men jag liksom två bästa tjejkompisar.
Vi är som systrar för varandra. Vi har fått välja att vara
systrar för varandra. Och det är ju liksom exakt lika
fint så. Den stora symboliken i det eller
tankarna kring det blir av den här tvåsamheten att någonting
kan vara otroligt sorgligt, samtidigt som det är otroligt
fint eller man kan vara otroligt glad men också otroligt ledsen.
Och framförallt att man inte definieras av en känsla så att
när jag låg och liksom grät och kände sorg att känna att det här
definierar inte vem jag är. Och det var det som jag behövde
få med mig från den känslan. Det är OK att vara ledsen.
Det betyder inte att du blir en ledsen person.
Man är där ganska många timmar. Man behöver gå på toa också.
En intressant upplevelse. Jag kommer ihåg att liksom ja,
men motoriken är ju lite hejsans svejsan, men att man ändå har
någon slags muskelminne att ja, men jag vet ju jag går på toa
men uppe i huvudet är jag så här.
Oj vad konstigt så här gå på toa oj jaha kan man göra sådant och
liksom också så där att jaha, men vad är jag för kön då?
Vad är det som händer där? När jag vet inte, men det är så
här, det spelar inte så stor roll just nu, det, det är lite
som det är. Och det var också en tanke som
kom väldigt mycket så där just att äh, det där är inte så
viktigt eller det spelar inte så stor roll.
Det var nästan liksom som en nonchalant tanke i att.
Ja, men finns det här på riktigt?
Nej, det spelar inte så stor roll för i det skedet så gick
jag också ut en stund, vilket var jättefint och sitta ute och
då kommer ju lite höns som bor där på gården och det var också
en sån här grej. Jag är så här, jag vet inte om
den där hönan är där på riktigt, men det spelar inte så stor
roll. Har de liksom har vi ätit en?
Jag vet inte. Eller kommer det att hända?
Kanske det spelar ingen roll och efter ett tag så kom den där
röstade om om igen att ja, men det spelar ingen roll.
Det spelar ingen roll. Och då var det som att jag
liksom bara såhär men men om inget spelade någon roll liksom,
vad gör vi här om inget i livet är liksom viktigt eller så här?
Vad är då poängen? Och då blev det igen som att den
här tvåsamheten kom i att. Ingenting spelar någon roll och
det är exakt det som är det allra viktigaste.
På något sätt i att? Det finns inte en väg som det är
meningen att jag ska hitta. Det finns inte ett sätt jag ska
leva mitt liv. Det finns många olika sätt och
det är det som är meningen. Det handlar inte om att jag ska
liksom uppnå en sanning utan det.
Det är en lek, det är ett spel. Och men det är samtidigt det
mest allvarliga som finns, för det är vårt liv så liksom den
där hela tiden. Känslan av att ingen spelar
något roll, alltid otroligt viktigt och innan så var det ju
det. Jag hade så mycket malt i att
vad är det jag ska göra? Vad är det jag ska jobba med?
Det spelar så stor roll och det finns ett rätt val.
Jag är rädd för att göra fel så att få känna att det finns ingen
rätt väg. Var otroligt så där, va?
Skönt. Ungefär och också skönt att
saker inte spelar så stor roll som jag trodde.
Jätteskönt så har ju mycket vikt från mig och att jag tar ansvar
och liksom vem gav mig det ansvaret att det är upp till mig
att hitta liksom meningen med livet.
Det är inte så himla lätt, så varför ska jag försöka mig på
det? Också så där.
Nej, vad skönt då kanske jag ska släppa det.
En annan väldigt stor del av den upplevelsen och det kommer
återigen in med gruppen och jag vet att många har liksom.
Kanske lite oro inför att göra det i grupp och känna att man
kanske inte kan få en upplevelse i grupp.
För mig blev gruppen en del av min upplevelse och människorna i
gruppen blev olika delar och olika pjäser.
Så det var något tillfälle och återigen när jag satt ute och
jag kollade framför mig och det sitter någon i en stol och ser
ut över liksom fältet med gräs och solrosor.
Återigen är jag sådär händer det här på riktigt?
Jag vet inte, spelar inte så stor roll, men att det ändå är
någon där och jag blir sådär vem är det är det liksom?
Är det någon jag känner? Är det är det är det jag får jag
tänka. Är det liksom en yngre version
av mig? Men special nej nej, inte yngre,
men kan det vara en äldre version av mig?
Och det liksom klickade alltså? Ja, det känns rätt, så jag bara
så här. Men gud, jag vill ju att hon ska
vända sig om det. Jag vill ju se vem jag ska bli.
Och då faktiskt reser hon sig upp.
Och vänder sig om och då är det en av de andra deltagarna i
gruppen och då är det som att jag är så här.
Nej, men gud ska jag få bli henne?
Oj vad häftigt men gud vilken lyx kommer jag få bli som hon
när jag blir stor. Och jag menar återigen de här
viktiga samtalen som vi har haft innan spelar roll för att hon
har berättat om sitt liv och liksom hur det ser ut och då var
det som att jag verkligen var så här om jag får bli som hon då
allt kommer ordna sig jättebra och vi får också ögonkontakt när
hon går in. I det här då roschhe leder
henne, vilket också blev väldigt symboliskt för mig för att Roche
blev en sån viktig person för mig i allt det här, både i
nyktert och onykter tillstånd. Så då var det liksom som att det
blev så otroligt symboliskt i att liksom där går Roche i min
vägledare och leder mitt framtida.
Jag då? Och så får jag ögon och tack och
hon vinkar så här, ja, men hej, du här ungefär och då blev det
liksom som att jag menar, det är inte så vi skulle göra om vi ser
tillbaks på vårt. Tidigare jag och vi har ju varit
igenom tuffa grejer, men om vi ser på oss själva i den delen av
livet från där vi är nu, då skulle vi ju bara hej, hej, ger
du en great? Det kommer lösa sig, vi ses sen.
Och det var lite den känslan jag fick att där går mitt framtida.
Ja, hon ser det, jag är nu. Hon ser att det har varit tufft,
men hon vet att det kommer att ordna sig så hon bara säger hej.
Det kommer ordna sig du. Du gör jättebra ifrån dig.
Vi ses sen. Och så gick hon in.
Så det var också en sån här va? Ja, sen blandade väldigt fint
hos mig, för det har varit så mycket oro just kring
framtidstänk. Och vad är det som kommer hända?
Vem kommer jag bli? Och hela tiden gör jag fel och
bara veta. Jag kan inte göra fel.
Nej, vad skönt att verkligen förstå att även om jag fick
välja mellan vilket annat liv på jorden så skulle jag fortfarande
välja mitt liv. Och att få känna det är väldigt,
väldigt kraftfullt att liksom. Jag väljer att vara mig, även om
jag skulle ha val att vara vem annan som helst för att alla har
problem. Alla har svårigheter.
Det handlar inte om att försöka välja en annan pjäs.
Spelet är fortfarande samma och jag väljer att vara mig själv
och att få landa i det emotionellt.
Det sitter fortfarande kvar. Det kanske alltid kommer sitta
kvar. Det är ingenting som man kan
någon generell abort, utan det är en del av mig nu.
Så det var slutet av session två när vi delade i cirkeln så var
inte mitt ord tomt längre. Jag kommer inte ihåg exakt vad
det var om jag ska vara ärlig, men det spelade inte så stor
roll. Det var inte det här
ångestfyllda som jag hade haft sessionen innan.
Det var liksom motsatsen till det och så klart också.
Återigen klyschan med att ja, men jag fick ju vad jag behövde
få och det var att titta med otroligt mycket av mina grejer i
nykter tillstånd för att kunna få den upplevelsen jag fick.
I andra sessionen om jag hade haft en stor första session hade
jag kanske inte gått lika djupt andra eller jag hade inte kommit
dit så att allt var ju precis som det skulle vara.
Så klart. Så så det är därför liksom som
en helhet, så är det ju den. Det är ju sten helhet.
Det handlar inte om en sektion eller två sessioner eller
dagarna emellan sessionerna, utan det är.
En stor upplevelse. Och den är väl egentligen inte
över heller, vilket är ganska underbart.
Det är väl lite grann poängen att det inte ska vara över utan
att livet fortsätter kanske från i bästa fall från en ny punkt
eller med med en ny riktning eller och det var det vi pratade
om också i september när vi hördes första gången.
Hur? Vi kanske väntar tills någonting
landar eller vad det nu är för något som händer?
Finns det någonting som har landat efteråt eller har
någonting fått en ny riktning? Självklart, så försvinner det
här initiala glowet och det blev väl lite varje dag som blev lite
mindre, men det var också OK. Det kändes inte så sorgligt och
helt plötsligt kan jag ha en dag när jag känner mig otroligt nära
min upplevelse och känner att jag sitter exakt samma lärdomar
och har en. Otroligt fin dag av ingen riktig
anledning alls sitter och tittar på ett löv väldigt länge och
känner otroligt samhörighet. Och det är väldigt tröstande för
mig också. Just det att det inte är en i
gärningen avfasning utan det fortgår.
Sen jag menar jag fortsatte gå och psykolog och helt plötsligt
var det som att jag kunde få ut så mycket mer av terapi.
Jag kunde få ut mer av samtal med andra.
Jag kunde få ut mycket mer av saker som jag innan inte riktigt
kunde använda mig av i den här. Ja, men lite att jag är så långt
ner att jag kan inte hjälpa mig själv längre.
Nu kunde jag göra det nu. Nu hade den någonting lossnat.
Nu kunde jag faktiskt ta hand om mig själv igen och jag sa det.
Någon tror det var kanske efter en månad efter utreatet att.
Jag sa det till min sambo att det känns som att det är först
nu jag har börjat återhämta mig från min utbrändhet.
Det är först nu jag faktiskt har vila och tar hand om mig själv
utan att känna att jag måste förtjäna vila hela tiden.
För det är också en historia jag haft med mig i bagaget väldigt
länge. Att om man ska vila då ska man
ha jobbat först om man ska vila. Då ska man ha förtjänat det.
Och det var också så där som att få syn på den och det var liksom
kanske två eller tre veckor sedan som det hände.
Liksom att jag från första gången bara såg den där
historien bara. Hur länge har du legat där och
tryckt? Oj, vad länge jag har haft med
dig och haft de tankarna att jag ska förtjäna och vila?
Nej, det är väl inte så konstigt att jag inte återlämnar mig från
utbrändhet med den tanken i bagaget, så liksom att det
fortsätter att trilla ner saker här och där.
Och det liksom det handlar inte om bara om det där.
Två första veckan efter retreatet eller något sånt utan
det. Det fortsätter.
Hela tiden egentligen. Det är också lustigt hus nu.
Det kan kännas upplever jag den här som att man kan få någon
sorts huvudnyckel, lite grann som kan öppna, fortsätta öppna
dörrar och jag tänker den här till exempel att saker inte
spelar så stor roll. Men samtidigt spelar jättestor
roll det. Känns som en huvudnyckel, den
kan man stoppa in i väldigt många dörrar och komma fram till
nya slutsatser om. Så så lycka till med med den.
Tack. Den den är jag glad att jag har
fått. Det är ju det är en svår fråga
och jag har ställt den till några tidigare.
Men vad vad hade du sagt till Molly för fem år sedan?
Livet som stort består av flera små liv, så under en livstid så
har vi liksom lyxen att vi får prova på lite olika små liv.
Men att ibland när man är mellan två små liv så kan anledningen
att man gör det. Hoppet kan vara för att man har
en liten kris och ibland kanske det till och med krävs en kris
för att man ska kunna gå in i sitt nästa lilla liv.
Och det är lite det jag känner att jag har varit i den där
krisen, för jag ska ju in i min nästa skede och jag vet inte
riktigt vad det ska bli eller var det kommer att bli och det
spelar inte så stor roll. Jag är inte lika rädd för
framtiden som jag var innan och jag håller inte lika krampaktigt
i det som att och jag gör fel. Jag tar fel val just nu så bara.
Det är lite mer som att speeda ut frön och se vad som gror lite
grann. Det känns väldigt spännande och
nyfiket istället, för liksom det här rädsla ångest, tänk om jag
gör fel. Så det är väl egentligen det jag
skulle säga att. Återigen klyschan bara du ordnar
sig. Ja, det låter som frihet, tycker
jag när? Du berättar.
Jo verkligen och frid också att ha ett lugn.
Och att lite se att just det där var det såna känslor förut.
De är inte längre där. OK, vad gör vi då?
Då kommer vi göra vad som helst lite så det känns.
Att allt är möjligt istället för att allting är så otroligt
svårt. Podden produceras av företaget
nysnö. Läs mer av oss och vår
verksamhet på www.nysnö.se.