Hej och välkommen till ytterligare ett avsnitt av
podden min resa i den här podden så följer vi människors
psyketiska resor ibland så handlar det om en enskild resa
och ibland så tar det istället istället uttryck i något slags
livsresa och. En del av de här.
Upplevelsen av resorna har tagit plats på våra psykologlädda
silusbin retreat som vi håller som företaget i nysnö.
Idag har vi med oss en person som inte har varit på ett sådant
utan har en annan berättelse och säger hej till Freddy.
Hejsan kul att vara med. Hur, hur tycker du vi ska börja
din berättelse var i tiden? Börjar vi.
Ja, men jag har ju. Sökt mycket för min egen
utveckling senaste sju åren, så att.
Jag tänker att man på något sätt kanske börjar där.
Och jag kan börja lite. Varför jag började?
Stöka efter och försöka utveckla mig själv och.
Det kom utifrån att jag och mitt ex gjorde slut efter. 4,5 år
tror jag det var förhållande och då innan vi gjorde slut tänkte
nog jag, eller det gjorde jag. Tänkte att jag har riktigt bra
kille liksom. Jag är bra på förhållanden och
kommunikation och jag förstår mig själv.
Och ja, trodde nog lite det om mig själv fassa liksom aldrig
ens hade utforskat det liksom. Och sen så när hon när hon ville
lämna mig så tänkte jag, men för hon blev så himla arg och tänkte
antingen så är hon i psycho eller så är det nog fel på mig.
Och då kände jag väl att hon är inte psycho liksom, och sen
kanske inte behöver vara något fel på mig.
Men vad kan det vara? Och så sökte jag lite och
hittade en parterapeut som hade haft så hundratals par och han
sa att de flesta kvinnor som lämnar män gör inte det för att
de. Inte älskar dem utan de flesta
kvinnor lämnar män för att de inte känner sig älskade och det
slog jag annan sträng i mig att så här shit.
Det är ju det som sist. Det som är var det felet här i
den här relationen, att jag har satt andra saker framför liksom
henne och framför relationen och hit och dit.
Och då tänkte jag att ja, men jag behöver ju.
Jag behöver nog hjälp att utveckla mig själv och icke
terapi lite och sen träffade jag en ny ny partner och tillsammans
med henne så fick man såklart nya utmaningar.
Får man ju men där någonstans började min personliga
utveckling och då även. Förutom att gå duschar i
personlig utveckling ett år vilka är en kurs på humano som
inte blir den du är för att liksom utveckla mig själv och
ett år gick jag inte med. Non violent Communications som
är mer hur man kan läsa mellan raderna vad andra människor har
för behov samt uttrycka sina egna behov, men också under den
här tiden då så utforskade jag också retreats.
För att. Då på andra sätt att nå?
Och få hjälp med sin utveckling med till exempel psyketelika som
LSD i aska eller MDMA. Och det är väl kanske också en
anledning varför jag sitter här och och och pratar med dig?
Fanns det några livsmönster eller några någonting tydligt
som du som du kunde se att du behövde kika på när du under
till de här åren av självutforskande i början?
Jo absolut och det skulle sägas att jag är adopterad från
Sydkorea och kom till Sverige. Nu var jag väldigt liten så 1,5
år ungefär och växte upp i väldigt kärleksfull familj.
Men. Och identifierade mig då som.
Som vit eller svensk om man säger så på något sätt att man
liksom var som alla andra fast varje år.
Man såg sig i spegeln så såg man att med sig inte ut som alla
andra. Men jag känner mig precis som en
vilken vanlig svensk zon går runt på gatan som helst där.
Och där blev det ju såklart en slags jobb.
En jobbig grej sen när man kom upp i puberteten för då insåg
man eller jag insåg att det inte var liksom inte var lika
villkor. Jag skämdes också när jag såg
andra små adopterade. Så att det påminner mig om att
jag kanske inte hörde till heller nu, vilket jag också
tyckte de kanske inte gjorde. Och jag växte liksom upp och
hade inga som helst. Förebilder som jag såg upp till
som var asiatiska som såg ut som varken kvinnan eller män och.
Det har ju liksom inte i Hollywood inte funnits filmer
med asiatiska huvudroller på liksom många, många, många år.
Jag tror det var. Craz roucations, som var en av
de första filmerna liksom. Annars har det ju funnits
såklart. Bruce lee och Jack i chan som
alltid var fanns där, men det var mer som en nidbild av
asiater som man blev kallad inte ofta i en i av i fina ordalaget.
De är som häckleri liksom och det var väl en konstig grej att
växa upp och alla skådespelare man såg upp till och tyckte att
det var coola och snygga var ju vita män.
Liksom alla coola sport. Personer, alla alla alla
egentligen är allt som fanns var ju liksom bara det så där blev
det någon slags konstig bild av att jag ser inte ut som de som
jag sa upp till ingen. Sen är det säkert.
Det här är ju också för kvinnor att kvinnor inom historien inte
heller hade en kvinnlig president då som hade sett upp
till eller en kvinnlig författare eller kvinnlig
vetenskapsmän, eller de fick ju också göra den revolutionen
själva. Men.
Lite från mig då, så så ja. Men det det gjorde att jag kände
ju mig ful och. Inte attraktiv och känner mig
inte att jag spelade på samma. Enligt samma regler, liksom när
man kommer upp för puberteten och och att man inte riktigt hör
det till och liksom jag försökte jobba med mig själv när jag var
väldigt ung att jag skrev en lista på alla saker jag hatade
med mig själv och som man skulle förbättra och så tog jag betar
jag av en en och en för varje vecka i gymnasiet så var det
liksom titta folk i ögonen när du pratar.
Säg någonting fint till någon eller våga bara egentligen
försökt det liksom. Och det var ju kanske låten bli
finare, men det var ju ganska. Destruktivt skulle jag väl säga
och då inte en lätt grej kanske. Så då så det var väl liksom en?
Ja en stor del. I och växa upp som adopterad och
att inte känna sig som att man hör till och det ska väl också
läggas till att om man. Jag har ju rest till Sydkorea en
gång efter det och man hör inte hemma där heller som adopterad
utan om man inte kan språket perfekt och ser ut som de så så
hör man inte hemma där heller. Då säger de att du inte är
korean och i Sverige är man inte riktigt svensk så att det är
någonting konstigt däremellan, liksom att man.
Ja så så det är väl, det är väl mina liksom?
Grejer och att jag då växte upp i i machokultur man.
Liksom som man inte kunna identifiera mer än några få
känslor ilska rädsla och ilska. Jag vet inte eller glädje.
Jag vet inte, men att man var jag var dålig på att identifiera
sig så dålig på att uttrycka dem.
Det var väl också en grej att jag växte upp i det och.
Liksom försökte. Vara stark och med stark så
betyder egentligen så alltså. Jag såg ju sårbarhet som det
svagaste man kunde vara och visa liksom medans när man sedan
under de här åren när man utvecklade sig själv insåg jag
att det är liksom helt tvärtom att liksom.
Att man liksom att våga prata om det som är sårbart.
Finns det inget modigare och starkare egentligen liksom, och
det finns oftast inget som är så utvecklande heller att våga göra
det. Och det var väl mina
livsmönster, kanske? Och hur.
Hur tog sig det här uttryck i i relationer?
Eftersom du nämnde att det var en väg in till den här
upptäckten? Nej, men jag tror nog att jag.
Satte mig själv i första rummet, hade svårt kanske att se min
partners vinkel kanske och vara dålig på att.
Jättedåligt på att be om hjälp, jättedålig på att uttrycka
behov, att be om saker. Dålig på att vara närvarande då?
Att dålig på att kommunicera. Ja, men väldigt mycket av de
grejerna dålig på att uttrycka empati.
Så att väldigt mycket sådana sådana delar som liksom inte.
Som inte gick ihop, liksom i en. Relation.
Den här, jag tänker en folk som ändå kommer i kontakt med
psyketelika. Det finns ju en en tid före.
Det. Vad hade den den freddyn för
bild av det? Den fredd, det visste inte ens
vad skedelika var, utan det var ju bara.
Vad, vad är droger och vad är inte droger egentligen?
Kanske såklart eller den tredje kanske kunde skylla på cannabis
och yngre droger, men liksom. Förstod hon inte skillnaderna
eller vad det var för någonting. Utan.
Jag tror begreppet tycker det lukar inte riktigt förstods
heller. Men sen också, jag menar.
En dåligt sätt och setting är ju liksom.
Frågan är om det blir inte så självutvecklande eller som om
man, om man är otrygg i ett otryggt rum med människor man
inte känner sig fredsmedlingssituation?
Det blir liksom tvärtom mot utvecklande eller kan bli i alla
fall och sånt. Där hade jag ju absolut.
Noll koll på innan liksom, men men, men det är en av de första
retweeetsen var var att ta LSD i en grupp och.
Och för mig så blev det. Ja, men det blev väldigt
intressant. För att när jag stängde ögonen
så såg jag ju liksom så klart mycket vanligt som mönster och
och fraktaler och färger och inte ditt men.
Går vid ett tillfälle då så såg jag som två grottor och de var
väldigt mörka och det luktade jord och ena var bara mörk och i
den andra låg det en. Stor grön gravid kvinna som
nästan såg ut som ett monster och var jättestor alltså så här
som en jätte och. Kallade på mig.
Och jag blev direkt rädd för henne.
Och ville inte gå in i den grottan, men samtidigt så
lockade det mig otroligt att gå in i den grottan och det var
liksom. Ja, men det var läskig känsla
liksom och sen när jag. När öppnar några ögonen igen?
Så ja, men så fick jag hjälp och så fick tröst av andra som var
där. Och det är så klart intressant,
men sen i i samtal efteråt så så det här kan man säkert.
Tolka hur man vill och med alla har ju sitt sätt att hänga
tvätten på efteråt så att bara får man vara med om något så
måste man ju sen också gå igenom det och på något sätt bearbeta
det och det blir ju såklart subjektivt då.
Så jag tolkar det lite som att. Jag.
Var rädd för att tänka på min biologiska mamma.
För jag har ju aldrig vetat vem hon är, och liksom min min
adoptivmamma har alltid sagt att med min mamma älskar dig och hon
undrar nog vart du är varje dag, hur du har, och det där har har
jag alltid tryckt ifrån mig och liksom, men det där skiter jag i
jag skiter i vad hon tycker om mig och hon hamnade bort mig och
jag är glad med mina föräldrar och men någonstans var det ju
gnagt att så här. Var, är hon någonstans och under
oss vem hon är och vad tycker hon?
Och det var som att den här. Läskiga gröna kvinnan som var
någon mamma i grottan på något sätt representerade det här.
Det jag tycker var är läskigt att närmar mig tanken på.
Att min mamma lämnade bort mig, vem är hon och hit och dit och
all skam och skuld som finns i det.
Samtidigt lockar ni mig otroligt mycket att gå närmre liksom
någon. Ting visade mig en en grej som
jag behövde bearbeta, liksom. Hur hur bearbetar man det?
Ja, det är en bra fråga, alltså. Jag gick igenom mycket i en
kurs. En personlig utvecklingskurs som
jag gick där man. I terapi delsterapi under ett
helt år, dels i grupp. De har satt och diskuterat dels
att man mediterar det i grupp och att man.
Gick ner i sitt kan man säga undermedvetna och plockade upp
jobbiga saker och och försökte prata om dem med andra.
Att att det är som om man kan jämföra med att en badboll som
man försöker trycka ner under vattnet.
Det är jävligt jobbigt att trycka ner en badboll under
vattnet. Särskilt om det håller flera
stycken och tryck ner dem där hela livet medans om du tar upp
dem i luften så blir de liksom att bolla med dem.
Det blir hur lätt det blir mycket, mycket lättare att
liksom att. Hantera.
Sorger och skam och skuld om man tar upp dem och liksom visar upp
dem för för andra och pratar om dem, då blir det lättare eller
det blev så för mig i alla fall. Men sen.
Sen har jag ju åkt på ett annat retreat.
Och det var ju när jag vaskade då.
Och då det var lite annorlunda för då fick man i uppgift tio
dagar innan inte. Dricka kaffe inte äta socker
inte äta rött kött, men också väldigt mycket intention att
skriva ned dagbok och vad man vill liksom.
Vad man hade för intention egentligen med det hela och det
jag skrev ner då var. Just adoptionen.
Och att jag har känt mig ful och oattraktiv och inte att det inte
duger liksom. Det var mina två delar som jag
liksom tänkte väldigt mycket på när de här tio dagarna och ja
ville uppleva på något sätt. Och sen när?
Men dagen kom så mötte jag upp schamanen och han var från peru
och han var väldigt. Harmonisk och jag frågade honom
om om moder aja Mother aja som hade läst lite om om hon.
Var det med henne liksom och då sa han mer bara att det är en
investlänningar som vill att det ska finnas någon Mother ia, men
där jag har växt upp och med alla som har hållt på med det
här och schamanen i min familj. Det har det finns ingen han
eller hon, utan det är liksom det som du, du, du, det är det
som kommer till dig, det är det. Det är.
Jag kändes ganska skönt för mig. Men jag är inte heller jätte
jättespiruell, så det kanske också var bra för mig att höra
det, men sen så. Gick ut i djungeln och och la
oss och och fick det och. Efter ett tag, så ja, man, man
känner ju liksom hur den rör sig i kroppen på något sätt, så det
är inte riktigt som som andra kanske och.
Sen. Efter ett någon timme, så när
jag blundade så blev jag född av min biologiska mamma när jag
stöt ögonen. Det var verkligen surralistiskt,
men det var ingen läskigt. Men han blev liksom född och jag
ser det här tydligt framför mig än.
Blir född och sen tar de mig och lägger mig på min mammas bröst
och känner hennes värme och hennes hjärta som slår och
hennes kärlek till mig, vilket var något jag liksom aldrig.
Ja, men såklart inte har känt. Det är väldigt svårt att
teoretiskt se och rationellt känna det utifrån.
Ord liksom eller i terapi och och samtidigt så kände jag min
kärlek till henne och förlåtande också att förlåtet eller att ge
henne att så här det är OK att du lämnade mig och du hade
säkert dina anledningar. Och ja, lite så.
Det var på något sätt kändes väldigt helande läkande på något
sätt och sen och sen sen var det som att jag drogs bort därifrån
och flögs till Sverige till mina adoptivföräldrar i Sverige och
och då var det som en röst som tar till mig att det är här du
ska vara och du skulle alltid hamnat här oavsett vilken väg så
hade du alltid hamnat här, för det här är dina föräldrar.
Och det var också en så otroligt skön.
Känsla, visst det låter så banalt att någon bara säger det
till en någon slags röst, men det var skönt att någon annan sa
det till mig, för det var ju en grej att man undrar över.
Här är det liksom, vem är mina rätta föräldrar och vad känner
jag när man borde älska mina adoptivföräldrar mer för att de
är då faktiskt de växt upp med och kommer ihåg, eller hur ska
jag känna inför mina min biologiska mamma och all den
skuld och skam som finns? Så det var på något sätt.
Väldigt skönt. Att att känna känna den känslan
och uppleva det emotionellt i kroppen på något sätt det.
Är att det var för mig väldigt. Ja men läkande och något som är
många dagar efteråt också eller så lång tid efteråt har känt och
tänkt på. Och ja, men tänker lite att.
Och det är väldigt svårt att. Än för en nationell hjärna hitta
på att så här ja, men så här är det så här känns det medans?
Alltså, det är svårt att uppnå det i terapi tänker jag medans.
På det här sättet med den här hjälpen man fick med av i asken
att faktiskt få uppleva. Det var otroligt.
Läkare för hjärnan kan ju inte skilja på verklighet eller det
som händer i en liksom så att det är nästan som att den läker
för att kroppen för att den den tror att nu har nu har det här
hänt liksom. Och, ja så så det var väl ena
grejen och den andra grejen jag hade var ju då jag tänkte känna
mig attraktiv och att jag känner mig fu när jag växte upp.
Och så och. Det gick in i scenen efter att
jag hade klarat av liksom adoptionsgrejen och kände mig.
Ja men ja, men ganska lätt i i det som då.
Var det som att det blev en knut i bröstet som inte gick att få
upp. Det var verkligen och den var
jävligt. Den var jobbig liksom och då
kommer vi där låg och jag grät ganska ofta mycket överlag, men
då kommer inte jag grät igen att det var jobbigt och säkert en
timme av att vara den här. Jag får inte upp den här knuten
liksom. Och det handlade mycket om att
hade känt mig ful och att jag liksom.
Ja, men hela den biten när man växt upp och och ja, men mammas
grejer. Men sen var det som att jag.
Jag såg framför mig en. En kvinna som stod i en bar och
började prata med en en kille och båda såg väldigt bra ut och
först fick jag någon instinktiv känsla av att ja, men såklart
hon. Hon gillar ju honom bara för att
de två sängar och de passar in i normen och jag passar aldrig in
i den här normen. Men sen var det som att
någonting. Slog till och bara så här, men.
Ser du inte att det här är bara två?
Skana varelser som är olabaloo. Jag vet inte var det kom från,
men ola balo kom till mig på något sätt att de är bara hola
balou, de är bara. Två varelser som är där som är
sköna och alla är det och det spelar ingen roll hur man ser ut
eller eller hur man känner sig för att det som är vackert är
egentligen att vi bara är de vi är och inte att inte hålla på
att jämföra sig. Med hur andra ser ut eller hur
andra är eller att döma eller att känna sig dömd eller hela
den biten. Och det det var det var även
underlåter lite dumt med fulla Ballon.
Det var det var läkaren och det också på något sätt och efter
det så var det som att han reser tillbaka till mig själv i olika
åldrar när jag var tio år och stod och grät och kollade mig i
spegeln och hatade att jag hade sneda ögon eller inte samma näsa
som alla andra etcetera och att på.
Något sätt fick hålla om mig och bara det är lugnt liksom.
Och fick vara där för mig själv när jag var, och sen var det som
att jag reste igen och till en femtonårig mig.
Ja, men som kände samma sak eller inte dök på andra sätt då?
På något sätt fick stiga igenom min min mina olika jag som jag
haft det. Jag har känt mig otillräcklig,
men ändå finnas det som ett stöd för en själv och jag visste jag
har gjort lite liknande i den här kursen till exempel, men det
har aldrig blivit så här. Tydligt och så på riktigt på
någonting och känns så mycket i en självlös.
Så det ja, men de två grejerna var ju verkligen för mig stora
och efteråt så skrev, skrev man, skrev jag ner allt det hade
varit med om, får inte glömma och.
Men jag kommer fortfarande ihåg allting otroligt tydligt.
Den här humanova kursen. Dels är det ju intressant för
att jag, jag, jag har ju också gått den och det.
Det är lätt att flytta in i din historia för mig eftersom jag
hade ett parallellt utforskande också med.
En del barndoms och relationella essyes parallellt med tycker
delvis utforskande och typ manova en humanovas hur.
Hur upplevde du eller kände du att du i i den miljön kunde
vara? Öppen om den här saken eller
kände du att det fanns en stigma som inte tillät det?
Jag stämde nog inte att det fanns ett stigma, men jag kände
heller inte att att att folk var väldigt öppna att prata om det,
så jag valde att inte säga någonting.
Och vad kanske är rädd för att förstöra för mig själv genom
att. Blanda in det i den kursen, tror
jag. Så jag, men jag känner, men jag
känner inte här. Jag känner dock inte heller att
det fanns den här stigmat som kanske man kan uppleva i i
resten av eller i i andra delar av samhället.
Men men, men jag vågade inte inte liksom prata om det med
någon där i alla fall. Hur hur befinner vi oss i tid
just nu? Jag tänker i i i din timeline i
livet var, var är vi nu ungefär? Det är några år sedan.
Men det var ju. Det var ju ja, men säkert fem år
sedan nu, men jag har. Jag har ju också en grej.
En tredje grej då är ju att jag också åkte på ett prefreet för
MDMA. Och det.
Det är det var annorlunda för mig än än LSD i aasca som jag på
något sätt. Sen, det var ganska lika
varandra på något sätt i känslan och.
Så tyckte jag en den mag någonting helt annat och där är
det liksom. En annan del som mycket mera här
med hur man hur jag växte upp som.
Man i ett samhälle där man ska vara stark.
Man ska inte visa tjänster man ska ja hela den
maxmatchokulturen som finns liksom och att när jag var med
på det här freet me m och att jag.
I mig öppnades någonting och svårt att beskriva kanske, men
när jag tog det så då var det liksom som att min bröstkorg
öppnades utan att det inte fysiskt eller att det gjorde ont
på det sättet att det öppnades, men att.
Bra bara som att hela bröstkorgen öppnade sig vid
hjärtat och att jag bara, wow, jag känner mig så otroligt.
Öppen och kärleksfull, men också som att jag är fylld av kärlek
på något sätt som jag aldrig, aldrig någonsin tidigare hade
känt och och så klart även hade väldigt enkelt att uttrycka
känna känslorna. Och och det var ju det var.
Det var ju en otrolig upplevelse där och då, liksom så klart och
med mina trauman också såklart, men men framförallt efteråt
upptäckte jag. Det där satt i flera dagar och
jag vågar på. Hade ett möte flera dagar efter
med en man som alla hade träffat.
Så att på ett kontor och vi pratar om grejer helt plötsligt
så sa jag bara till honom och vad fin du är så.
Och han blev helt paff och bara wow, vad sa du?
Men så sa jag, den var fin där, sa han va.
Och då sa då blev han väldigt rörd och och så här ja, men tack
tack för att du säger det. Det var fint sagt typ och sen
fortsatte vi lite. Det var det var inget mer med
det. Det var inte med nåt sånt
speciellt, men det var bara som att vad jag tänkte också säger
jag, det här kan jag säga såna saker.
Bara för att jag liksom kom på det och kände att det att för
jag tyckte att han var väldigt fin liksom hur man pratade och
betedde sig hur det var. Och det märkte jag i sen att oj.
Det kostar mindre energi för mig nu att uttrycka känslor, att ge
komplimanger att säga till folk, att jag älskar dem eller som ja,
men att och att våra sårbar allting.
Det kostade mindre energi. Det kostade mindre stolthet, det
kostade mindre skam och och det där?
Ja, det för mig var ju otroligt viktigt i att bryta ner min
egen. Macho norm kanske som jag har
burit omkring inom mig att liksom jag ska vara det här jag
ska vara på det här sättet och jag ska visa folk och jag ba bla
bla bla liksom. Men det där har ju verkligen
hjälpt mig och det det känner jag.
Ja, det hade. Det är också en sån grej att
hade man kunnat komma fram. Jo kanske man aldrig skulle ha
klart kunna uppnå det med terapi, men det det är en längre
väg och. Det det jag tycker är intressant
med. Att få hjälp att gå en kurs i
personlig utveckling att få hjälp men också att att få hjälp
med med till exempel cykelläcka att att få den hjälp man behöver
jag. Med min nya partner när vi blev
tillsammans och efter sex månader så höll vi på att ge
slut för vi höll på Vi bara tjafsade och hade dåliga
konfliktmönster som inte riktigt gick ihop över varann.
Men också efter ett år. Då sa jag till henne att ja.
Jag klarar idag av att förändra mig själv.
Jag orkar inte. Jag vet inte vad jag ska göra.
Det var otroligt svårt för mig och då sa jag behöver hjälp, så
jag vill gå den här med morova kursen.
Vi hade kollat, kollat in den tillsammans och så sa jag, jag
vill inte, jag vill gå den själv.
Jag vill inte att du går den med mig.
Och då sa hon ja, men absolut i gården du alltså hoppar jag på
efter ett halvår i en annan i en egen klass, liksom så det gjorde
vi också. Men det är väl jag menar med.
Det är väl bara att att just sen att jag kände mig utan redskap
utan verktyg, att männen vilja att utveckla mig själv, men att
det var som så här, hur ska jag göra det?
Jag kunde liksom inte förstå hur det skulle ta mig framåt och sen
då. Duschen men också andra saker
att det det finns ju hjälpmedel. Och att och hjälp att få.
Har haft under den här perioden. Förutom då humanova och och
partner har du haft en en socialt sammanhang där du har
kunnat utforska de här nya mönstren att vara på?
Ja, men absolut det har jag och jag har ju.
Är det naturligtvis forska då med vänner som inte har gått
varken kurs eller utforskat psykedelika och de har tagit det
väldigt bra och vissa har. Där har ju också utmanat sig
själva utan något av de och bara och så att det har ju lett till
väldigt fina samtal tycker jag på ett sätt som jag annars
aldrig skulle inditera tror jag. Och sen så har jag också träffat
andra andra andra vänner som som liksom också har.
Vad har varit med om samma saker och då kan man ju också.
Prata i de forumen liksom saker som man har varit med om och och
vägar man kan välja för att gå framåt.
Men faktiskt så hade jag idag en en affärslunch och.
I frågan om min adoption och helt plötsligt så gick jag in
på. På både LSC och jagska och
personen satt bara knäppt tyst och lyssnade och jag tänkte att
det det får vara sen nu jag. Jag berättar lite här, det får
vara så och det gör ingenting och sen.
Så när jag var klar när jag snäll, när jag hade berättat att
så frågade jag, men du själv då och då sa personen att så här
ja. Ja man kanske inte kan tro det,
men för tre år sedan innan jag eller efter att jag hade skilt
mig så tog jag och vaska och det ändrade mitt liv och mitt syn
och se mitt eget. Ja, min syn på mig själv och
omvärlden som att det var ganska intressant att jag vågade öppna
upp för en total främling som jag aldrig hade träffat eller
pratat med förut. Och det visade sig att den
personen hade varit med om någonting.
Liknande, liksom det tyckte jag ändå var intressant.
Hur. Vad kände du att du har kvar och
lista ut? Finns det någonting mer att
lista ut eller är du klar? Nej en klar blir en man aldrig,
men oj, ja, men det finns ju jättemånga saker alltså.
Jag har fortfarande kvar att jobba på att kunna be om saker.
Jag är dålig på att sätta gränser mot mot andra, men också
för mig själv tror jag ja. Behöver också vara varje dag på
att vara sårbar. Det sitter ju djupt i mig att
att trycka bort och att inte behöva hjälp och att kunna
själv. Men också att att jag har
väldigt svårt att göra fel. Det har väldigt svårt att få
misslyckas liksom, för det är som att jag.
Koppla samman mitt misslyckande med mig som person och mitt eget
självvärde så att. Misslyckas jag med.
Att borra tål i väggen på att sätta upp en hylla.
Då blir det lätt hylljävel och jävla skit.
Skruv eller vete och alltså blir det blir det blir småtering som
jag identifierar mig själv mitt eget värde med att jag har
misslyckats eller att jag spejar liksom det.
Nej, men det finns mycket att jobba på.
Mycket att jobba på Peder. Ja spännande.
Jag tror att vi vi tackar för oss och rundar av tack så mycket
för att du ville vara med fred. Ja, men tack själv tack för att
jag fick vara med. Podden produceras av företaget
nysnö. Läs mer om oss och vår
verksamhet på www.nysnö.se.