Hej och välkomna till ytterligare ett avsnitt av
podden min resa där vi bjuder in människors berättelser om deras
psykologiska upplevelser som har ibland tagit plats hos oss på
våra psykologlädda silus ibin retreats.
Eller så har det hänt någon annanstans och alla berättelser
är lika välkomna. Och idag har vi med oss, sara?
Hej. Hej.
Vad fint att du ville vara? Med ja.
Det, det känns väldigt bra att få vara det.
Vi. Pratade ju kort på telefon först
och det lät väldigt spännande process som du är i eller håller
på eller har varit igenom beroende på hur man ser det.
Vad? I livet befinner du dig för
tillfället? Jag.
Befinner mig i det jag jag jobbar som jag jobbar med
människor. Människoyrke har relativt stora
barn. De fyller 17 och 14 år bor.
Hos mig varannan vecka och. Försöker få ihop tillvaron
utifrån det? Ja.
Det var lite kortfattat om nu lägre.
Hur hur långt bak tror du historien börjar om man om man
tänker på den här resan vi pratade om tidigare var om vi
tänker på den som någon slags mitt var börjar då den här
historien? Ja.
Jag att jag behöver backa bandet till?
Tjugoarton så det är några år sedan när jag barnen.
Barnen var lite yngre då och mitt liv var väldigt intensivt.
Mycket prisaktiviteter och och ja, väldigt intensivt.
Det var aktiv i barnens både scoutledare och innebar det
tränare och. När jag var gift och vi bodde i
en stor villa och allting såg egentligen väldigt bra ut utåt
sett, men jag kände att jag höll på att spricka inuti.
Väldigt mycket infrustration och i denna vevan börjar jag också
fundera mycket på vad vi höll på med mot klimatförändringar.
Och allt hade väldigt mycket ångest över det.
Så jag började gå ur terapi, vilket är det bästa jag har
gjort och det kan jag säga till lite där.
Min process innerprocess började.
Det hände någonting under under de två åren som gick i terapi.
Jag väcktes upp inuti. Det var väldigt tydligt på något
sätt. Någon slags uppvaknande där
eller påbörjan på till uppvaknande där.
Jag vet att jag under den tiden hade jag hamnade i något slags.
Utanför perspektiv jag har svårt att förklara det, men det var
som att jag såg på allting uppifrån utifrån jag.
Jag kunde inte riktigt. Jag var separerad från min
verklighet. Jag kände som allting jag levde
i var. Absurt och jag tror nästan vet.
Jag kommer ihåg titta på sporten för nyheterna, bara kände vad
det är här. Vad är det här för liksom?
Det är så sjukt allting. Jag kunde inte ta någonting på
riktigt allvar. Det var verkligen som att jag
har en fågel som flög upp i luften och tittade ner på mitt
liv. Så där hände verkligen någonting
och det ledde fram till att jag skilde mig.
Lämnade det i förhållandet och det var 20, 21 flyttade jag.
Sen var det något år där som det var väldigt mycket sorgearbete
och det hände inte så mycket i mitt liv och väldigt stillsamt.
Men sen bör. Jade, jag vända mig utåt och
ville liksom börja leva igen, och jag började bita.
Lite smått och det blir bara mer och mer intensivt och dejtar
väldigt förvirrat nästan lite desperat.
Höll också på massa annat. Jag var väldigt så här sprang
jättemycket och så han gård i maraton och sprang i fjällopp
och jag sprang i sportsvärvet och det var bara superintensivt
mitt liv med dejting och jag hamnade i den där snurren igen.
Och där i den delen så träffade jag en kille som jag ritade som.
Var väldigt annorlunda mot alla andra jag.
Var som sagt väldigt förvirrad i mitt itan där jag visste inte
riktigt vad jag sökte, så jag träffade alla möjliga sorters
killar och stötte på den här killen som levde ett väldigt
annorlunda liv mot mig och var väldigt spirituell och han
började prata om. I wasca.
Och han har gjort. En sån nayoska ceremoni för
ganska många år sedan nu, men som totalt förändrade hans liv
då. Så jag tänkte inte alls att jag
skulle göra den här åska själv när han börjar berätta om det,
men jag började läsa om det. Visst tittade på det ganska
mycket dokumentärer ihop om det jag lyssnade på andra människors
erfarenhet av det och sen var det som att.
Jag kommer till ett läge som jag bara visste att jag skulle också
göra det. Vad?
Gud, vad och när jag väl det var så självklart när jag väl
bestämde mig för det. Jag var inte ett dugg rädd, det
fanns ingen tvekan och då blev jag jätte ivrig så tänkte jag
måste göra det nu. Du bara föll på plats.
Jag tog kontakt med det här stället och de svarade väldigt
snabbt. Och jag.
Du bara kändes bra när jag pratade med honom på telefon,
han som skulle hålla det. Så det var fanns verkligen ingen
tvekan och nu efter tycker jag det är lite konstigt, men det
var bara givet att jag bestämde mig för detta.
Boka in det. Det var nog bara någon månad
eller två. Efter att vi hade pratat där
och. Kom då till det här stället i.
Stället i i Sverige då? Också nyfiken på den här sara,
som som. Började gå i terapi.
Vi visste hon vad det var som var för vad som var fel.
Nej, det var bara precis som jag sa, det kändes bara som att jag
höll på att spricka. Det var bara en sån frustration
inuti fastän det mitt liv egentligen var bara som en så
bra som det skulle kunna vara friska.
Och friska barn och stor villa och vet allting fast jobb och.
Fisk och sånt fanns, liksom ingen inga yttre, men jag kände
mig bara tom. Det kändes som någonting
saknades och jag hade också kände inte heller någon
samhörighet med min dåvarande man som också var en stor del.
Men det förstod jag inte då att det var en sån stor del.
Men men det kom ju fram efterhand.
Ja, så där var jag då in? Te alldeles för lite
återhämtning hade jag också i mitt liv.
Sov som sagt jättedåligt nätterna väldigt stora
sömnsvårigheter. Men ändå liksom högpresterande.
Ja. Men du du kommer i kontakt med
det här sammanhanget. Hur?
Får du någon några direktiv från från dem eller från den här
personen? Hur du bör förbereda dig själv
eller hur? Hur välprimad kommer du till det
här? Precis jag.
Jag fick lite så här råd om att vilken mat jag började äta och
inte äta, så jag var väldigt noga med det under två veckor
innan och sen var jag också. Jag hade ju ändå, även om mitt
liv ganska intressant så hade jag ändå.
Verkligen börjat med att meditera och göra yoga och.
Och och så mycket mer än tidigare så att det var väldigt
noga med att få återhämtning ha det lugnt de två veckorna innan.
För att verkligen samla ihop mig, så jag upplevde att jag kom
dit. Men lugn och sansad, liksom
hårmedveten, inte ett dugg rädd och orolig, utan det var bara
det här jag skulle göra nu. Det kändes så självklart på
något sätt. OK, så du kommer till den här
platsen. Vad?
Vad händer? Ja nej, men det vi jag kommer
dit och hälsar på honom då som ska hålla i det som jag bara
pratar med på telefon innan då och sen så går jag till mitt rum
där och så förbereder jag mig lite bara.
Jag skriver lite dagbok försöker skriva ner lite med mina
intentioner, samla ihop med lite.
Och jag kommer dit kanske vid elva tolvtiden på dagen och sen
vid två skulle ju samlas då i det här.
Ja, han kallar den någon slags litet tempel eller vad man ska
säga där vi skulle ha i vaskan. Och det är väldigt, väldigt
fint, väldigt väldigt fint rum ett runt templen med mycket
fönster och. Väldigt fin atmosfär, man kommer
in där med ljus och det är musik och.
Vi är. Nu kom jag inte exakt, men runt
tolv personer som har sitter en cirkel då och det börjar spelas.
Fin musik eller vi sjunger tillsammans.
Låta som jag inte riktigt kan följa mig, för det är något
annat språk. Men jag tror det var
portugisiska. Var det ju, men det var ändå
väldigt vackert, väldigt väldigt fin lugn, harmonisk stämning.
Alla känns väldigt lugna och fina människor.
Jag bara känner att jag hamnat i i en trygg miljö känner
fullkomligt trygg där, så det var väldigt bra start liksom och
sen ja. Det tar ett litet tag så sen så
då så får vi ta vår första lilla shot av den här väskan.
Och jag känner ganska direkt att det börjar hända grejer och jag
noterar att det ser inte ut som att någon annan verkar vara
påverkad utan jag. Jag kände direkt att jag kan
inte stå upp utan jag får sätta mig ner det tar inte det.
Tar max en halvtimme innan jag börjar känna av det här efter
det den första. Jag börjar känna mig lite lite
illamående och lite såhär susig i huvudet liksom.
Sen är det som att allting bara börjar låta i en fin ton.
Och då är fortfarande fortfarande, liksom närvarande i
i rummet om man säger så, jag vet vad jag är, men då får jag
möta min dotter. Min dotter är ju idag snart 17
år och och får. Jag får alltså vara otroligt
stark. Jag känner en otroligt stark
kärlek till henne, den bara fyller hela mig och jag får
också känna henne. Hennes, jag känner liksom hennes
smärta. Hennes hur hon kämpar och jag
vill också känna det är lite lite speciell relation med min
dotter eller jag har haft det för att.
När hon var liten så sov hon ingenting.
Hon sov extremt dåligt och jag var själv väldigt mycket för min
dåvarande man. Han pluggade på annat håll hela
första året så att det var väldigt, väldigt tufft första år
och jag var inte riktigt närvarande och mottaglig och jag
jag. Jag var inte riktigt där, liksom
och riktigt kunde ta hand om henne.
Jag hade ingen ork och jag tyckte att livet bara.
Nej, jag vet inte om jag var lite nere, men, men det var en
väldigt tuff start med henne och sen har det lite fortsatt.
De första åren har sovit jätteroligt många år och jag har
inte riktigt varit där för henne och det fick jag känna.
Men där jag hennes smärta över att hon inte har känt att jag
har funnits där för henne och. Det var så samtidigt liksom som
att jag kände mig oerhört starka.
Kärleken till henne så kände jag också en jättestark sorg.
Över hur jag har varit och hennes smärta.
Så det var väldigt, väldigt vacker stund, men samtidigt så
fick jag bara sån stark känsla av att jag kan inte svika henne
mer. Utan det måste finnas där för
henne. Hon behöver mig väldigt mycket.
Och ja, det var väldigt, väldigt vackert, så det var det första
som hände. Sen försvann jag helt bort från
rummet då? Hamnade jag på en klippa i
anderna. Det var otroligt vackert väder,
liksom inte ett moln på himlen och solen lyste så starkt mot
mig och som uppe på en högklippa där det var utsikt över någon
skog eller växtlighet där av något slag.
Och sen. Kommer det stora med hela hela
mina yoska att som jag. Jag har faktiskt svårt att
uttrycka det ord, men. Och det är det här som jag har
så otroligt svårt också att prata med andra om.
Men jag får träffa mig själv. Jag får träffa mig själv i
tidigare liv. Som och det är en Indian kvinna.
När jag måste pausa lite? Och och jag.
Jag bara vet att det är jag. Jag kan inte förklara det, men
jag bara vet att det är jag. Jag kan bara säga det att jag
redan på högstadiet så var jag väldigt, väldigt, väldigt
fascinerad av indianer. Och jag, jag ville vanligan då,
sen är jag lite. Det är därför det är så stort på
något sätt att den får det till mig.
Och sen, sen får jag liksom följa med.
Jag får följa med henne i hennes liv.
Och detta är liksom bara kort efter frekvensen först liksom
fem och så tio och sen när hon är ung kvinna så.
Blir hon fäst vid en? Det finns någon man med i bilden
där, men då är den vevan i hennes liv så inser hon att hon
hon ska leva ensam. Man ska inte ha någon man, utan
hon har ett annat uppdrag i livet, så hon ska leva ensam.
Och sen får jag se henne när hon är liksom lite äldre kvinna när
hon sitter. Hon håller ett barn.
De sitter framför någon lägereld och så håller hon ett barn.
Och där sitter hon. Jag ser att hon är ledsen för
hon. Hon kommer inte få.
Hon vet att hon inte kommer få några egna barn och det är hon
väldigt ledsen över. Men sen efter det.
Då är det som att vi möts innan som möttes.
Jag bara ser henne, möts vi på riktigt.
Och båda är så otroligt glada och tacksam över att äntligen få
träffas och sen. Får hon.
Hon får titta ner i mitt liv. Och hon.
Jag får följa med under min uppväxt under mitt liv och hon
känner hur hårt jag har strävat och hur tufft livet är här och
hon har någon hon har någon sten.
Stav eller någon någon pinne med någon snirklig grej?
Uppe på som någon ja någon helig stav tolkar det som och när hon
får uppleva hur jag har hur jag har haft i mitt liv och jag har
ju ändå haft det bra, men men det handlar inte om det yttre
det här utan det här handlar om den det inre livet.
Hur jag har kämpat alltid att prestera, vara duktig och vara
tilllags och hur hårt, hur tufft vårt liv idag är jämfört med för
hon har haft det. Om man säger så blir hon så då?
Då är det ett tillfälle, det är det starkaste.
När det gäller vaskan då håller hon i den här staven.
Och så gråter hon ut min sorg. Över hela åren har kämpat.
Och sen i den veven så tror jag det är så så flyttas jag hem
till mitt barndomshem. För en del som har varit väldigt
jobbig och som jag har fått ja jobbat mycket med henne i vuxen
ålder. Det är att haft.
Jag har haft en jättebra uppväxt på alla sätt, men mina föräldrar
har inte framförallt min mamma med pappa varit ännu mindre män.
Mamma har inte kunnat möta mig känslomässigt.
Det har inte funnits en känslomässig trygghet under min
uppväxt och jag. Också en en del i det som hon
gråter över. Och då är jag mitt barndomshem
och jag är alldeles själv i huset och jag är tror jag är en
av 6 5 6 år någonting och jag kan och jag ser mig bakifrån
bara jag står i i hallen där i mitt pannor sen och Johanna
hängslen byxor på mig och jättefint uppsatt hår för det
har jag alltid haft. Och sen så går.
Jag in i köket och det är som sagt helt tyst och helt tomt i
huset. Men ändå så får jag känna där i
köket så får jag känna de tjänsterna att inte bli bemött.
Känslomässigt som barn av min mamma.
Framförallt det är min mamma, men hon är inte där närvarande
fysiskt, men jag kanske på något sätt känna hennes närvaro.
Men jag är inte så att jag får möta henne och och och liksom
prata med henne utan jag bara upplever den känslan igen som
jag kände som barn att inte bli bekräftad.
Och sen så. Jag är tillbaks den här
indiankvinnan och då står vi på någon.
Det vi står på ljusplatta uppe i luften och det och så håller vi
våra händer mot varandra så känner jag bara den här kraften
från den här komma in i mig. Och sen sen så är det liksom den
delen avja vasken, den här starka starka delen där jag är
helt borta den den liksom lite luckras upp efter det sen.
Men sen efter det, så är det så här röd tråd att.
Jag får till mig att. Att, jag har en ett väldigt
viktigt syfte här. På jorden, som också var hennes
syfte. Att hjälpa att hjälpa andra
människor, för det var det som hon liksom videade sitt liv åt.
Och det är mitt syfte också och jag är ju då helt rätt på rätt
plats, för det är det jag jobbar med och det bara kändes så skönt
att känna att jag är på rätt plats i livet och att det.
Idé jag ska liksom fokusera på och fortsätta med bara.
Just det en annan viktig sak som jag också fick till mig.
Det var att hon berättade inte berättade, men hon.
Jag fick känna det att. Det här sorgen som hon?
Hade känt att. Hon inte hade fått några barn?
Hon kände som tacksamhet över att hon hade på något sätt fått
det nu ändå genom mig och. Att, jag har fått barn i det här
livet som hon var så glad för det och att det också då blev så
tydligt att det är också mitt. Det är också mitt viktigaste
uppdrag här i livet är att ta hand om mina barn.
För jag har lite. Egot har liksom tagit över i
perioder och känt att jag behöver fokusera för mycket hos
mig själv och. Inte värdesatt dem tillräckligt
högt det. Fick jag verkligen till mig
också att det är mina barn är idéer.
Jag måste liksom, det är mitt uppdrag.
Den här ceremonin avslutas så småningom.
Ja, vad hur? Hur upplever du det?
Ja nej men det. Efter var väldigt.
Vad säger jag? Det höll i sig.
Det kändes som att det inte gick ur mig riktigt, så jag sov
nästan ingenting sedan den natten efter för oss och det var
så mycket att bearbeta och jag kände som att jag också var.
Hade något rus i mig fortfarande.
Det var jag blev väldigt väldigt påverkad.
Fysiskt, liksom blev sån helt knockad jag som vi kunde inte
röra mig och det det och det hängde kvar länge och jag har
fått minska ner PR eller. Det har bara blivit så.
Jag har bara släppt på allting. Inte helt ska jag säga det finns
kvar. Det kommer upp ibland, men det
är en helt annan. Jag har en helt annan helt annat
inre. Saker som tidigare varit roliga
är inte roliga längre. Det är både och, liksom, det är
ju en sorg också. Lite förvirrat.
Förvirrad, känner jag mig. Jag har inte.
Riktigt hittat eller jag har långt ifrån hittat rätt ska jag
säga, även om jag mår mycket bättre och nu sover jag bra.
Det är också en sån sak som successivt bara hela tiden
blivit bättre. Jag sover jättebra nu efter. 16
år med dålig sömn. Det är ju inte ovanligt att
känna att man är vilsen efter en sån här sak att man tvingas om
pröva en del sanningar om sig själv och omvärlden så klart och
att det tar en stund att justera till världen så att den passar
den här nya bilden man har. Det det.
Tar tid. Verkligen?
Det har jag förstått. Är jag verkligen inte färdig?
För det som är nu är ju att jag kan känna att jag egentligen vet
hur jag vill leva. Vet vad jag skulle vilja ändra,
men kan inte det just nu på grund av att jag fortfarande har
barn hemma boende hos mig? Jag kan inte bara flytta, men.
Men, men jag får bara. Vara nöjd med det som är just nu
och ta vara på det bra som är just nu med mina barn.
Att de bor fortfarande bor hemma och att ja, det är det som är
mitt fokus och jag har ett bra jobb liksom.
Får liksom bara känna att det är det viktiga nu och så får det
komma successivt, liksom yttre förändringar.
På sikt då, så tänker jag. Kan du känna att dina relationer
har ändrats på något sätt, till exempel sättet du är mot dina
barn? Ja, jag tycker att jag är mycket
mer närvarande med mina barn. Känner verkligen att jag njuter
av att vara med dom? Jag har ju klart att jag har
uppskattat dom innan också. Det är inte det låter som att
det var hemskt mamma innan? Det var jag inte, men men jag är
mycket mer närvarande och njuter av när de är här eftersom de har
ju hos mig varenda veckor. På ett annat sätt?
Ja. Och sen på.
Gott och ont så är det vissa relationer som.
Kanske jag känner lite så här att vissa relationer kan jag nog
se. Kanske kommer in i sanden även
om jag upplevt det innan att jag bara haft bra relationer.
Jag har inte haft relationer som tagit energi av mig eller så.
Det är inte på det viset, men kanske att de inte.
Det ser att jag inte kan dela det här den här del nya mitt nya
sätt att se på livet och vår existens som inte kan dela det
så blir det inte riktigt lika djupare relationer.
Som kanske kommer byggna ut i sanden på sikt så ser jag nog,
men samtidigt inte oroliga över det utan det får bara bli som
det blir. Men jag kommer behöva hitta nya
relationer som jag har som jag känner samhörighet med.
Och det får också ge sig på sikt.
Just nu är det som sagt, jag sitter lite fast här där jag är
en liten stad kan vara lite svårt att hitta de sammanhangen
här. Ja, men jag tror att det där är
jätteviktigt. Det du säger att hitta en ny, en
ny klick. För det är ju genom att kunna
praktisera den här upplevelsen eller den här de här insikterna
som de kan fastna i livet liksom och bli en del av ens naturliga.
Liksom sätt att att ta sig fram i världen.
Är man kvar i samma lite grunda klick som man?
På tidigare så är det svårt att få det att få fäste.
Ja verkligen. Så det, det är lite det finns
ju, jag känner mig lite. Rädd och ensam ska jag säga
emellanåt för att det är verkligen som att det är mellan
jag är på någon slags transportsträck eller
transferstricka nu. Där jag behöver vara och och
försöka hitta att jag är nöjd i det.
Men jag har. Jag känns lite ensamt för att
jag kan inte dela det här med min familj.
Det går inte. Olika anledningar, inte nu i
alla fall. Och jag har ju delat det med
några få vänner, men. Ja, de kan inte förstå fullt ut.
Som tur är har jag ju ändå den här med vännen som ju födde mig
in på det här i väskan han, han förstår ju så honom har ju
pratat jättemycket med om det, men det är den enda egentligen.
Så att jag skulle ju behöva träffa fler som ja har den här
erfarenheten och. Ja man skulle vilja ha någon
mentor. Jag skulle vilja ha en psykolog
som har som är inne på det här spåret, liksom för för den
psykologen som jag gick och så. Det är ingen.
Det är inte aktuellt att gå tillbaks till henne, för det
känns som att hon har inte denna biten och då faller det för jag
måste ha. Jag måste ha någon som förstår
den här biten, för det är det jag behöver jobba med nu.
För jag skulle tycka det var jättesvårt att gå till den
terapeut själv som inte vet vad det här är.
Det är det jag menar. Otroligt betydelsefull
upplevelse som man inte kan prata om.
Det blir väldigt konstigt. Ja, nej, jag håller med det går
det, det faller då lite. Samtidigt så är det många som
säger också att det är just precis det här egentligen den
fasen som du bara tid på sistone och som som du fortsätter så
klart var i ett tag. Det är ju den här fasen som är
en den den viktiga, alltså integrationsfasen.
Hur man tar den här till synes väldigt, väldigt märkliga
upplevelsen och får en att manifestera i livet så att man
faktiskt får de här förändringarna som gör att man
mår bättre för att. Annars är det ju bara en konstig
upplevelse. Ja, men precis nej, men jag,
jag, jag. Har fått väldigt tydligt mitt
syfte här i livet, vad jag, vad jag jag har fått liksom ro i det
jag gör det. Jag behöver inte jobba för något
mer. Jag behöver inte kämpa för att
tjäna pengar. Behöver inte bo bättre och sen
mitt liv hela tiden innan gått ut på att hela tiden bo större
och finare. Tjäna mer pengar åka på
semesterresor och allt det där. Det är inte viktigt jag.
Kan vara nöjd med att bara bara tycker det är så skönt att vara
hemma och ha lugnt på återhämtning.
Jag har en helt annan ro i mig. Det finns inget driv och ingen
prestation. Jag är bara nöjd med att bara
vara liksom. Som, det är ju det som gör att
jag sover bra också är övertygad om det.
Även om jag fortfarande kan känna mig väldigt ja, men lite
förvirrad och ensam och. Så ångrar jag inte det en sekund
utan jag bara det var bara det var meningen att jag skulle göra
detta. Jag behövde den här.
Jag behövde den här omvälvande upplevelsen.
För jag helt plötsligt fått jag fattar hur allting hänger ihop.
Ja jättefint att prata med dig, sara.
Tack. För att du ville vara med i
podden? Ja, det var väldigt trevligt att
vara med här. Podden produceras av företaget
nysnö. Läs mer om oss och vår
verksamhet på www.nysnö.se.